Ștefan Uroș I al Serbiei
Ștefan Uroș I al Serbiei | |
![]() | |
Date personale | |
---|---|
Născut | 1220 ![]() |
Decedat | (57 de ani)[1] ![]() Mănăstirea Sopoćani, Raški upravni okrug, Serbia ![]() |
Înmormântat | Mănăstirea Sopoćani ![]() |
Părinți | Ștefan I Prvovenčani[2] Ana Dandolo[*] ![]() |
Frați și surori | Komnena Nemanjić[*] Ștefan Vladislav Sfântul Sava al II-lea Ștefan Radoslav al Serbiei ![]() |
Căsătorit cu | Elena de Anjou ![]() |
Copii | Brnjača[*] Ștefan Dragutin[2] Ștefan Uroș al II-lea Milutin[2] Q85999528[*] ![]() |
Religie | Biserica Ortodoxă Sârbă ![]() |
Ocupație | conducător[*] călugăr ortodox[*] ![]() |
Limbi vorbite | limba sârbă[3] ![]() |
Apartenență nobiliară | |
Familie nobiliară | Dinastia Nemanjić |
Semnătură | |
![]() | |
Modifică date / text ![]() |
Ștefan Uroș I sau Uroš I (în sârbă Стефан Урош I; n. 1220 – d. , Mănăstirea Sopoćani, Raški upravni okrug, Serbia), cunoscut sub numele de Uroș cel Mare (în sârbă Урош Велики) a fost regele Serbiei din 1243 până în 1276, succedându-l pe fratele său, Ștefan Vladislav. A fost unul dintre cei mai importanți conducători din istoria sârbă.[4]
Biografie
[modificare | modificare sursă]Stefan Uroș a fost fiul cel mai mic al lui Stefan cel întâi încoronat (Ștefan I Prvovenčani) și al Anei Dandolo, nepoata lui Enrico Dandolo, Doge al Veneției. Uroș a moștenit multe trăsături de personalitate de la mama și bunicul său din partea tatălui, Ștefan Nemanja, care l-a crescut împreună cu cei doi frați mai mari (Ștefan Radoslav și Ștefan Vladislav).[4] („Ștefan” a fost un titlu onorific de rang înalt, nu un nume de botez).
Unii istorici au considerat că influența bulgară a fost puternică și nepopulară, ceea ce ar fi provocat o opoziție a nobilimii care a făcut ca Vladislav să nu fie ales după moartea țarului Ioan Asan al II-lea.[5] Nobilimea revoltată l-a ales pe Uroš drept candidatul lor pentru rege; din 1242 până în primăvara anului 1243, a avut un război pentru tron, care a făcut ca Vladislav să renunțe la coroana în favoarea lui Uroš.[6] Se pare că Uroš l-a prins repede pe Vladislav și l-a ținut în închisoare. Principala rezistență împotriva lui Uroš a fost condusă de soția lui Vladislav, Beloslava. Ostilitățile nu au durat mult, iar frații s-au împăcat rapid. Uroš a fost amabil cu Vladislav, i-a dat administrația regiunii Zeta și i-a permis să folosească titlul de „rege”. Nu se știe exact de ce nobilimea s-a revoltat împotriva lui Vladislav și nici detaliile conflictului dintre cei doi frați.
La 25 de ani, foarte tânăr, a luat tronul fratelui său Vladislav și, în ciuda faptului că nu a avut sprijin din partea rudelor sale apropiate, cum a fost în cazul fraților săi, a condus de la început energic și hotărât.[4] Înainte de urcarea sa pe tron, pământul a fost jefuit de tătari și au existat conflicte interne răspândite;[4] Uroš a reușit într-un timp scurt să rezolve toate problemele importante ale statului și politica sa externă.[7]
Situația din Europa și din Balcani a fost destul de favorabilă pentru Serbia, pe care a folosit-o foarte inteligent în beneficiul său. În timpul domniei sale, Serbia s-a consolidat semnificativ și a progresat în toate privințele.[7] Uroš a determinat corect politica sa externă prin pătrunderea în sud spre Macedonia și prin conflictul cu Ungaria în bazinul Dunării, Podunavlje.[7] Terenul a fost pregătit politic și militar printr-o politică serioasă și fortificarea definitivă a Serbiei și a sârbilor din valea râului Vardar și în centrul bazinului Podunavlje.[7] În afară de aceasta, Uroș a determinat în mod corect direcția politicii comerciale sârbe, deoarece, în mai multe rânduri, în lupta sa împotriva Republicii Ragusa a dorit să elimine exploatarea comercială a statului său de către Republica Ragusa.[7]
O importanță deosebită în politica sa internă a fost că a subliniat puternic principiul statul deasupra tuturor celorlalte, și a subordonat bisericile (atât ortodoxe, cât și catolice) intereselor statului.[7] El a instrumentat soluția definitivă a conflictului dintre arhiepiscopia de la Bar și cea a Dubrovnikului cu privire la puterea asupra Serbiei, soluționată în favoarea arhiepiscopiei de la Bar.[7]
Uroș a fost primul rege care a poruncit exploatarea minelor, care va deveni ulterior una dintre principalele surse de bogăție materială și putere a statului sârb în Evul Mediu. Ca prim rezultat al deschiderii minelor a fost falsificarea monedelor sârbe, pe care le-a bătut după modelul venețian.[7] De asemenea, el a protejat și a ajutat literatura și scriitorii; de exemplu a dat un impuls pregătirii unei noi biografii, mai cuprinzătoare și mai înfrumusețate, a bunicului său Nemanja, după care el s-a modelat complet în viață.[7]
Căsătorit cu Elena de Anjou din familia regală franceză, a trăit o viață patriarhală modestă, fericită și mulțumită în cadrul familiei sale, iar el, în contrast cu splendoarea curții bizantine, a arătat cu mândrie modestie curtenilor bizantini, care dominau la curtea sa, unde toată lumea trebuia să muncească.[7]
În politica externă, Uroș I a folosit cu pricepere conflictul dintre Despotatul Epirului și Imperiul de la Niceea, două state grecești, ambele căutând să moștenească Imperiul Bizantin și să ia Constantinopolul din mâinile Imperiului Latin.[7] Dar când Imperiul Latin a căzut, iar împăratul Mihail Paleologul din Niceea a luat Constantinopolul și a restabilit Imperiul Bizantin (Romanía), Uroš s-a aliat cu vărul soției sale, Carol de Anjou, care dorea să recucerească Constantinopolul și astfel, prin această alianță, să ocupe cât mai mult pământ de la bizantini.[7] Cu ajutorul lui Carol, care a avut legături de familie cu regii maghiari, Uroș la sfârșitul domniei s-a apropiat și de Regatul Ungariei, cu care a avut mult timp o relație proastă și l-a căsătorit pe fiul său cel mai mare și moștenitorul său, Ștefan Dragutin, cu Ecaterina, fiica regelui maghiar Ștefan al V-lea.[7]
Împins de socrii săi, cu ajutorul armatei pe care a primit-o din Ungaria, Ștefan Dragutin, nemulțumit că a fost înlăturat de la guvernare, s-a revoltat, l-a învins pe tatăl său și a preluat tronul.[7] Uroș s-a retras cu cei loiali lui la Mănăstirea Hum (din Principatul sârb Zachlumia), unde, dezamăgit, nemulțumit și supărat, a murit la scurt timp după aceea.[7]
Dezvoltare economică
[modificare | modificare sursă]Minerit
[modificare | modificare sursă]Sub domnia lui Stefan Uroș I, Serbia a devenit o putere semnificativă în Balcani, în parte datorită dezvoltării economice prin deschiderea minelor.[8] Minele au fost dezvoltate de către „sași” (saxoni transilvăneni), care erau pricepuți în extragerea minereului.[8] Așezările lor, situate lângă mine, aveau un statut privilegiat - trăiau după propriile legi și aveau voie să adere la catolicism și să-și construiască biserici.[8] Minele importante au fost localizate la Novo Brdo, Brskovo și Rudnik.
Comerț
[modificare | modificare sursă]De asemenea, prosperitatea economică a fost favorizată de intensificarea comerțului cu orașele dalmate Dubrovnik și Kotor. Creșterea mineritului de argint și a comerțului a dus în mod natural la introducerea unor cantități mai mari de monede regale, modelate după standardul venețian.
Operațiuni militare
[modificare | modificare sursă]Război cu Ragusa
[modificare | modificare sursă]În 1252–1253, Uroš I a fost în război cu Republica Ragusa, care a ocupat Hum, care a fost deținut de ruda sa Radoslav Andrijić . Radoslav a jurat să lupte cu Ragusa atât timp cât acesta era în conflict cu Serbia, în același timp făcându-și relații cu Béla al IV-lea a Ungariei. Ragusa a făcut o alianță cu Bulgaria. Pacea a fost asigurată printr-o cartă din 22 mai 1254, iar criza s-a încheiat.
În a doua jumătate a anilor 1260 a izbucnit un nou război cu Ragusa, care a fost favorizat în secret de regina sârbă. În 1268 a fost semnat un tratat, în care se specifica suma de bani ca protecție pe care Dubrovnik trebuia să o furnizeze anual regelui sârb. Aranjamentul a rămas în mare parte neîntrerupt pentru secolul următor.
Război cu Ungaria
[modificare | modificare sursă]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/Balkans_1265.jpg/220px-Balkans_1265.jpg)
În 1268, regele sârb a invadat posesiunile maghiare de la sud de Dunăre în Mačva, ceea ce este acum vestul Serbiei centrale. În ciuda unui succes inițial, Ștefan Uroš a fost capturat de maghiari și obligat să-și plătească eliberarea. Între cele două regate a fost semnat un tratat de pace, iar fiul lui Ștefan Uruș, Ștefan Dragutin din Serbia, a fost căsătorit cu Caterina, fiica viitorului rege Ștefan al Ungariei.
Conflict cu Dragutin
[modificare | modificare sursă]Până la sfârșitul domniei sale, Ștefan Uroš a reușit aparent să suprime autonomia principatului Zahumlje (Hum), unde prinții locali au devenit practic de nedistins față de restul nobilimii. În efortul său de a realiza centralizarea, regele pare să-și fi înstrăinat fiul cel mai mare refuzând să-l numească moștenitorul său. Conflictul dintre tată și fiu s-a agravat, iar regele l-ar fi făcut pe fiul său mai mic, Ștefan Milutin, moștenitorul său.
Îngrijorat de această moștenire și pentru viața lui, Ștefan Dragutin a cerut în cele din urmă tronul în 1276. Când Ștefan Uroš l-a refuzat, Dragutin s-a revoltat și a primit ajutor de la rudele sale maghiare. Aliații l-au învins pe regele sârb și Ștefan Uroš a fost forțat să abdice și să se retragă la o mănăstire neidentificată din Hum unde a murit un an sau doi mai târziu. Rămășițele sale au fost mutate ulterior în mănăstirea sa din Sopoćani.
Titluri
[modificare | modificare sursă]- Titluri sale au fost: rege în Hristos, credincios în Dumnezeu, rege al Serbiei și al litoralului.
Familie
[modificare | modificare sursă]Cu soția sa Elena de Anjou, care era fie o prințesă a casei de Anjou, fie o fiică a împăratului latin de la Constantinopolului, Ștefan Uroš a avut cel puțin trei copii:
- Stefan Dragutin, care l-a succedat ca rege
- Stefan Milutin, care l-a succedat ca rege în 1282
- Brnjača, o fiică a sa
Referințe
[modificare | modificare sursă]Surse
[modificare | modificare sursă]- Ćirković, Sima (). The Serbs. Malden: Blackwell Publishing.
- Ostrogorsky, George (). History of the Byzantine State. Oxford: Basil Blackwell.
- Ćorović, Vladimir (), Istorija srpskog naroda (în sârbă) (ed. Internet), Belgrade: Ars Libri
- Fajfrić, Željko () [1998]. Sveta loza Stefana Nemanje. Belgrade: Tehnologije, izdavaštvo, agencija Janus.
- Fine, John Van Antwerp Jr. () [1987]. The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan Press. ISBN 978-0-472-08260-5.
- Nicol, Donald M. (). The Last Centuries of Byzantium, 1261-1453. Cambridge University Press. pp. 118–. ISBN 978-0-521-43991-6.
- Stanojević, Stanoje () [1927]. Сви српски владари: биографије српских (са црногорским и босанским) и преглед хрватских владара. Opovo: Simbol. ISBN 86-81299-04-2.
- McDaniel, Gordon L. (). „On Hungarian-Serbian Relations in the Thirteenth Century: John Angelos and Queen Jelena” (PDF). Ungarn-Jahrbuch. 12 (1982-1983): München, 1984: 43–50.