SZVT–40
SZVT–40 | |
![]() | |
Típus | Öntöltő puska |
Ország | ![]() |
Tervező | Fjodor Tokarev |
Alkalmazás | |
Alkalmazás ideje | 1940-1980-as évek vége |
Használó ország | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Háborús alkalmazás | Kínai polgárháború Második kínai–japán háború Téli háború Folytatólagos háború Második világháború Koreai háború Vietnámi háború Kubai forradalom Délszláv háború Első csecsen háború Második csecsen háború |
Műszaki adatok | |
Űrméret | 7,62 mm |
Lőszer | 7,62×54 mmR |
Tárkapacitás | 10 darab |
Működési elv | Gázelvételes, rövid gázdugattyú-hátrasiklásos, billenő záras reteszelésű |
Tömeg | 4,9 kg |
Fegyver hossza | 1222 mm |
Csőhossz | 625 mm |
Csőtorkolati sebesség | 830 m/s |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz SZVT–40 témájú médiaállományokat. |
Az SZVT–40 (oroszul: Самозарядная винтовка Токарева, образец 1940 года, magyar átírásban: Szamozarjadnaja vintovka Tokareva, obrazec 1940 goda) szovjet öntöltő puska, amelyet a második világháborúban és az azt követő időszakban használtak. A Moszin–Nagant leváltására fejlesztették ki, de az 1941-es német támadás miatt késett a rendszeresítése.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/33/Bundesarchiv_Bild_101I-198-1394-18A%2C_Russland%2C_Soldat_mit_russischem_Gewehr.jpg/220px-Bundesarchiv_Bild_101I-198-1394-18A%2C_Russland%2C_Soldat_mit_russischem_Gewehr.jpg)
Története
[szerkesztés]A Fjodor Tokarev által tervezett SZVT–40 öntöltő puska az 1920-as évek elején kezdődött fejlesztési folyamat eredménye. Az 1920-as, 1930-as években Tokarev számos prototípust készített és próbált ki. A Szovjetunió honvédelmi népbiztosa és a hadiipari népbiztosa 1938. május 22-i határozata alapján pályázatot írt ki a Vörös Hadseregben rendszeresítendő félautomata (öntöltő) puska kifejlesztésére. A május 25. és szeptember 3. között megtartott összehasonlító teszteken Tokarev az 1938-as mintájú puskával vett részt. Az 1938. november 20-án megtartott végső tesztelés alapján Tokarev öntöltő fegyverét értékelték a legjobbnak, majd 1939. február 26-án azt a szovjet Vörös Hadsereg SZVT–38 jelzéssel rendszeresítette. A fegyverből az első sorozatgyártású darabokat 1939. július 16-án készítették el, majd október 1-jétől a Tulai Fegyvergyárban, 1940-től pedig az Izsevszki Fegyvergyárban kezdődött el a nagy sorozatú gyártás.
Az 1938-as mintájú modellnek azonban az 1939–1940-es, finnek elleni téli háborúban több hiányosságára is fény derült. Az SZVT–38-at nem szívesen fogadták a katonák. A hosszú fegyvernek nehézkes volt a használata, nehezen karbantartható volt, és néha a tár is kiesett belőle. Miután ezeket kijavították, a módosított változatot SZVT–40 jelzéssel kezdték el gyártani és mintegy 2 millió darab készült belőle. 1941-re a szovjet gyalogsági lőfegyverek harmadának már a Tokarev-karabélynak kellett volna lennie, azonban a kezdeti súlyos veszteségek miatt újra Moszin–Nagantokat kellett gyártani a hadsereg számára. 1941-re már 1 millió darabot gyártottak az SZVT-40-ből, de a szovjet katonák elégedetlenek voltak a fegyverrel: bonyolult szerkezetű volt, nehézkes a gyártása, és azok a katonák, akiknek csak kezdetleges kiképzésük volt, nehéznek találták a karbantartását. 1945 januárjában beszüntették a gyártását.
Az SZVT a Szovjetunión kívül
[szerkesztés]Az első ország, mely az SZVT–40-est használta a Szovjetunión kívül, Finnország volt. A téli háború alatt 4000 darabot, a folytatólagos háborúban több mint 15 000 darabot zsákmányoltak. A finn katonák gyakran használták annak ellenére, hogy a finn lőszer sokszor okozott hibát a fegyverben. A Harmadik Birodalom katonái a keleti fronton több ezer darabot zsákmányoltak. A németek öntöltő fegyver szűkében gyakran használták az SZVT–40-est, melynek egyes konstrukciós megoldásait a Gewehr 43 fejlesztéséhez is felhasználták.
Fordítás
[szerkesztés]- Ez a szócikk részben vagy egészben a SVT-40 című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Források
[szerkesztés]- Chris McNab: A fegyverek nagykönyve, Budapest, Totem Plusz Könyvkiadó Kft., 2005, ISBN 963 590 238 7, 278. oldal.