juttu
Suomi
Substantiivi
(monikko jutut)
- sanottava tai tehtävä asia
- Haluan tehdä yhden jutun.
- juoru
- Se on vain juttu.
- puhe, juttelu
- Siitä on ollut juttua.
- Hänellä sitä juttua riittää.
- kertomus, tarina
- Luin lehdestä hauskan jutun.
- tapaus
- Ihme juttu.
- oikeusjuttu
- seksuaalinen tai seurustelusuhde
- Heidän juttunsa päättyi eroon.
- yhden yön juttu
Ääntäminen
- IPA: /ˈjut̪ːu/
Taivutus
Taivutus | ||
---|---|---|
sijamuoto | yksikkö | monikko |
kieliopilliset sijamuodot | ||
nominatiivi | juttu | jutut |
genetiivi | jutun | juttujen |
partitiivi | juttua | juttuja |
akkusatiivi | juttu; jutun |
jutut |
sisäpaikallissijat | ||
inessiivi | jutussa | jutuissa |
elatiivi | jutusta | jutuista |
illatiivi | juttuun | juttuihin |
ulkopaikallissijat | ||
adessiivi | jutulla | jutuilla |
ablatiivi | jutulta | jutuilta |
allatiivi | jutulle | jutuille |
muut sijamuodot | ||
essiivi | juttuna | juttuina |
translatiivi | jutuksi | jutuiksi |
abessiivi | jututta | jutuitta |
instruktiivi | – | jutuin |
komitatiivi | – | juttuine- + omistusliite |
vartalot | ||
vokaalivartalo | - | |
heikko vartalo | jutu- | |
vahva vartalo | juttu- | |
konsonantti- vartalo |
- |
Käännökset
4. tarina
|