Červený šátek
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c4/Kn%C3%B6tel_III%2C_1.jpg/220px-Kn%C3%B6tel_III%2C_1.jpg)
Červený šátek na krku býval viditelným znakem rekruta (odvedence do armády) pruské infanterie. Nosili jej i řadoví vojáci nebo vysloužilci, kteří po propuštění z armády žili většinou v bídných poměrech, ale červený šátek jim dodával sebevědomí a sloužil jako poznávací znamení.[1]
V Československu byl symbol armádního červeného šátku použit zprvu v mládežnické levicové organizaci Spartakovi skauti práce. V roce 1949 jej převzala Pionýrská organizace ČSM založená Komunistickou stranou Československa.[2][3] Východoněmečtí pionýři ale nosili šátky modré.[4]
Hromadná emigrace pod ochranou červeného šátku
[editovat | editovat zdroj]V prosinci roku 1740 armáda pruského krále Fridricha II. Velikého vtrhla do Slezska a začaly Války o rakouské dědictví. V té době násilná rekatolizace v českých zemích vedla do žalářů přeplněných zmučenými evangelíky, k ženám i mužům přikovaným ke kládám či kárám na nucených otrockých pracích a k dětem, jež byly katolickou vrchností posílány na převýchovu neznámo kam. Už Fridrich Vilém I., otec Fridricha II. Velikého, poskytl útočiště pobělohorským exulantům,[5] proto vojáci pruského krále ve slezských válkách osvobozovali tyto vězně svědomí, scelovali jejich rodiny a poskytovali jim pomoc i ochranu všude, kde to bylo možné. Po schůzce mluvčího tajných evangelíků (listopad 1741, Hradec Králové) s pruským generálem Christophem Wilhelmem von Kalcksteinem dal Fridrich II. Veliký kazateli Janu Liberdovi plnou moc k organizování hromadné emigrace českých protestantů do nově získaného území, tj. do Pruského Slezska. Prvním shromaždištěm těchto exulantů se stal Münsterberg.[6][1]
Bývalo běžné, že cizí vojsko na dobytém území verbovalo místní muže, aby doplnilo své stavy. Červený šátek na krku rekruta viditelně oznamoval, že jeho nositel patří jen armádě a žádná vrchnost už nad ním nemá moc. Zájemci o emigraci z řad skryté církve dostali od „nepřátelské“ pruské armády kromě krycích červených šátků a rekrutských pasů i slib, že v exilu (v pruském království) nebudou podléhat branné povinnosti. Poté odcházely do vyhnanství celé rodiny s Biblí kralickou (která byla na indexu[7]) v ruce, s šátkem na krku a s důvěrou v poctivost slibů pruského krále Fridricha II. Velikého.[1]
Za zmínku stojí i skutečnost, že za vlády Marie Terezie byla patentem ze dne 12. srpna 1773 uzákoněna vojna jako nápravný prostředek pro zatvrzelé nekatolické „kacíře“.[8][9]
Písně
[editovat | editovat zdroj]Červený šátečku kolem se toč. Má milá se hněvá. Já nevím proč. Tralala červená fiala. Tralala fialenka.
Tato píseň je torzem české lidové písně, která – ačkoli se je jeví jako veselá – veselá není. Píseň je o končícím vztahu a o vojně. Vojenská síla byla odjakživa nástrojem „pánů“ a slovo „vojna“ byl ve starší češtině široký pojem znamenající jak armádu, tak válku. Verze zachovaná potomky českých exulantů pokračovala: Jen se mi, má milá, dobře chovej. Koupím ti prstýnek nevím jakej... Já se ti, můj milý, dobře chovám. Dal si mi šáteček, už ho nemám... Když jsem si v potoce ruce myla, šátek jsem do vody upustila. Tralala.
V českých pionýrských písních jsou šátky šťastného mládí opěvovány jako rudé, např.: Rudé máme na krku šátky jako rozkvetlý vlčí mák.[10]
Galerie
[editovat | editovat zdroj]-
Pruská armáda, 1741
-
Pionýrský šátek
-
Artěk, asi 1985
-
Hanoj, 2019
-
Pchongjang, 2011
-
Kyjev, 1975
-
Rudé náměstí, 2011
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ a b c ŠTĚŘÍKOVÁ, EDITA. Pozváni do Slezska : vznik prvních českých emigrantských kolonií v 18. století v pruském Slezsku. 1. vyd. vyd. Praha: KALICH 599 s. ISBN 80-7017-553-2. S. 17–33.
- ↑ František Budský: Historie dětského pokrokového hnutí: přispěvek k dějinám dětského hnutí, 1961, s. 158.
- ↑ Komunistická mládež. Radikální aktivismus mezi třídní a nacionální identitou [online]. [cit. 2020-10-25]. Dostupné online.
- ↑ Bubny, palice a rudý šátek – iLiteratura.cz. iLiteratura [online]. 2022-08-25 [cit. 2023-09-18]. Dostupné online.
- ↑ ŠTĚŘÍKOVÁ, EDITA. Běh života českých emigrantů v Berlíně v 18. století. 1. vyd. vyd. Praha: KALICH 746 s. ISBN 80-7017-253-3.
- ↑ ŠTĚŘÍKOVÁ, Edita. Stručně o pobělohorských exulantech. 1. vyd. vyd. Praha: Kalich, 2005. 143 s. ISBN 80-7017-022-0. S. 28–29.
- ↑ LOSKOT, František. O indexech zakázaných knih [online]. Praha: Volné myšlenky, 1911 [cit. 2020-09-26]. Dostupné online.
- ↑ REZEK, Antonín: Dějiny prostonárodního hnutí náboženského od vydání tolerančního patentu až na naše časy. Vlastním nákladem, Praha 1887. S. 70
- ↑ JÍLEK, Jan. Jan Jílek : krejčí, který chodil s Bohem. 3. vyd. vyd. Vojnův Městec: České studny, 2013. 142 s. ISBN 978-80-905574-0-6. S. 135.
- ↑ DOLEŽAL, Miloš. Pionýři, pionýři, udavačské děti - Magazín Reportér. reportermagazin.cz [online]. 2017-01-15 [cit. 2020-09-27]. Dostupné online.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Červený šátek na Wikimedia Commons