Маурийска империя
Маурийска империя на санскрит: मौर्यसाम्राज्यम् | |
— Империя — | |
322 пр.н.е. – 184 пр.н.е. | |
![]() Маурийската империя в разцвета си, ок. 250 г. пр.н.е. | |
Континент | |
---|---|
Столица | Паталипутра |
Неофициален език | пракрит |
Религия | будизъм, джайнизъм, индуизъм, адживика |
Форма на управление | Абсолютна монархия |
Император | |
322 – 298 пр.н.е. | Чандрагупта (първи) |
187 – 180 пр.н.е. | Брихадратха (последен) |
Площ | |
Общо (250 пр.н.е.) | 5 000 000 km2 |
Общо (261 пр.н.е.) | 3 400 000 km2 |
Население | |
По оценка от 261 пр.н.е. | 50 милиона |
| |
Днес част от | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Маурийска империя в Общомедия |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1e/Mauryan_ruins_of_pillared_hall_at_Kumrahar_site_of_Pataliputra_ASIEC_1912-13.jpg/220px-Mauryan_ruins_of_pillared_hall_at_Kumrahar_site_of_Pataliputra_ASIEC_1912-13.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/04/Shravanabelagola2007_-_44.jpg/220px-Shravanabelagola2007_-_44.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/MauryaStatuettes.jpg/220px-MauryaStatuettes.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fe/Ashoka_pillar_at_Vaishali%2C_Bihar%2C_India.jpg/220px-Ashoka_pillar_at_Vaishali%2C_Bihar%2C_India.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/63/Taxila1.jpg/220px-Taxila1.jpg)
Маурийската империя е обширна древна държава в Голяма Индия, съществувала през желязната епоха и доминирала Индийския субконтинент от 322 до 184 г. пр.н.е. Обхващайки по-голямата част от Южна Азия, империята се централизира след покоряването на Индо-Гангската равнина, а столицата нейна столица е избран град Паталипутра.[1][2] Това е най-голямата политическа единица, която е съществувала някога на Индийския субконтинент, обхващайки над 5 милиона km2 в разцвета си при управлението на Ашока.[3] Петдесет години след управлението на Ашока, държавата се разпада и е наследена от династията Шунга в Магадха.
Маурийската държава е ефективна и добре организирана автокрация с редовна армия и държавна служба.[4] Населението на империята е изчислено на около 50 – 60 милиона души, което я прави една от най-населените империи в древността.[5][6]
История
[редактиране | редактиране на кода]Основаване
[редактиране | редактиране на кода]Маурите с кшатрийско потекло са известно племе, което се споменава в будистката литература. Те живеят по хималайските склонове северно от Магадха и Кошала.[7] Маурийската империя е основана от един от тях – Чандрагупта през 322 г. пр.н.е. с помощ от Чанакя в Таксила, който по това време е известен образователен център. Според няколко легенди, Чанакя заминава за Магадха, държава, която е голяма, могъща и плашеща за съседите си, но е обиден от краля ѝ Дхана Нанда. Чанакя се зарича да му отмъсти и да унищожи държавата му.[8] Междувременно, победоносните армии на Александър Македонски отказват да преминат река Биас и да продължат на изток, изтощени от дългогодишната си кампания и копнеейки за дома. Скоро след това Александър се връща във Вавилон, където умира, а империята му се разпокъсва на независими царства, оглавявани от генералите му.[9] Гръцките генерали Евдем и Питон управляват долината на Инд до около 317 г. пр.н.е., когато Чандрагупта организира въстание за изгонване на гръцката власт и установява своя власт в долината със седалище в Магадха.[10]
Издигането на власт на Чандрагупта е обвито в мистерии и противоречия. от една страна, редица индийски източници описват кралското му наследство и дори го свързват с рода Нанда. Да се направи заключение обаче, е трудно без повече независими исторически сведения. В гръцките записи той се споменава под името Сандрокотос.
Завладяване на Магадха
[редактиране | редактиране на кода]Чанакя поощрява Чандрагупта и армията му да превземат трона на Магадха. Използвайки разузнавателната си мрежа, Чандрагупта събира голям брой млади мъже от Магадха и други области, мъже, недоволни от корумпираното и репресивно управление на владетеля Дхана Нанда, както и нужните ресурси за война. Сред тези войници е и бившият генерал на Таксила, придружаван от последователи на Чанакя и други владетели на по-малки области. Възможно е, тогава македонците да са участвали с други групи във въоръженото въстание на Чандрагупта срещу династията Нанда.[11][12][13] Изворите от това време споменават, че Чандрагупта се е съюзил с хималайския владетел Парватака. Това предоставя на Чандрагупта комбинирана и мощна армия, съставена от гърци, камбоджи, скити, хималайци, персийци и бактри.[14] Паталипутра се оказва обграден от всички страни от силите на Парвата и Чандрагупта.
Приготвяйки се да нападне Паталипутра, Чандрагупта измисля стратегия. Съобщено е за битка и армията на Магадха потегля от града към далечно бойно поле, за да пресрещне маурисйките войски. Междувременно, шпионите на маурийците подкупват корумпирания генерал на Нанда. Той успява да създаде и атмосфера на гражданска война в царството, кулминираща в убийството на престолонаследника. Накрая Нанда се оттегля от трона, предоставяйки властта на Чандрагупта и бяга в изгнание и забвение. Чанакя обявява, че е лоялен на Магадха, а не на Нанда, настоявайки да го наследи. Той повтаря, че съпротивата би започнала нова война, който би засегнала сериозно Магадха и да унищожи града. Аргументите му се приети от управата и Чанграгупта е обявен за законен владетел на Магадха, а Чанакя заемат длъжността на старши държавник.
Чандрагупта Маурия
[редактиране | редактиране на кода]След смъртта на Александър Македонски през 323 г. пр.н.е., Чандрагупта предприема поредица от кампании през 305 г. пр.н.е., целящи завземането на сатрапиите в долината на Инд и северозападните части на Индия.[15] Селевк I Никатор се бори да отбранява тези територии, но е победен и се изтегля към планинските части на Афганистан. Не са известни много подробности относно тези кампании.[16]
Двата владетеля подписват мирен договор през 303 г. пр.н.е. Според договора, Чандрагупта получава сатрапиите Паропамисади, Арахозия и Гедрозия. Селевк I получава бойни слона, които впоследствие изиграват решаваща роля в победата му над западните елински царе в битката при Ипсос през 301 г. пр.н.е. Установени са дипломатически отношения и няколко видни гърци дори се заселват в маурийската държава. Мегастен е известен гръцки посланик там.[17][18] Той описват маурийското общество като свободолюбиво, което кара Селевк I да се въздържа от нападение, тъй като може да се провали. Наследниците му поддържат дипломатически отношения с империята, уповавайки се на сходни сведения от завръщащите се пътешественици.[15]
Чандрагупта съставя мощна централизирана държава с администрация в Паталипутра, която, според Мегастен, е „обградена от дървена стена с 64 порти и 570 кули“. Клавдий Елиан описва индийските дворци като по-великолепни от персийските в Суза и Екбатана. Архитектурата на града е имала много сходство с персийските градове по това време.[19]
Синът на Чандрагупта, Биндусара, разширява границите Маурийската империя към южните части на Индия. Тамилската литература описва как земите южно от платото Декан са били нападнати от маурийската армия с подкрепления от Карнатака, образуващи авангарда ѝ.[4][20][21] Според Плутарх, маурийците подчиняват цяла Индия, което е подкрепено от сведенията на тамилите.[22][23]
Чандрагупта отстъпва трона си и става последовател на джайнисткия учител Бхадрабаху.[24][25][26] Твърди се, че след това заживява аскетичен живот в Шраванабелагола, преди да се впусне в пости до смърт.[27]
Биндусара
[редактиране | редактиране на кода]Биндусара, синът на Чандрагупта, вероятно се възкачва на престола около 297 г. пр.н.е.[21] По това време той е на 22 години и наследява огромна империя, включваща по-голямата част от днешна Индия и части от Афганистан и Белуджистан. Той се захваща да увеличи териториите на империята към южните части на Индия, до земите на днешния щат Карнатака. С това, той подчинява почти целия Индийски субконтинент. Все пак, той не завладява дружелюбните тамилски царства на династията Чола, нито държавата Калинга (днес щата Одиша).[28] По-късно обаче тя е покорена от сина му, Ашока, който преди това служи като вицекрал на Уджайн.[29][30]
Животът на Биндусара не е толкова добре документиран като живота на баща му, Чандрагупта, или като този на сина му, Ашока. Чанакя продължава да служи като министър и по време на неговото управление. Според сведения на тибетския учен Тараната, Чанакя помага на Биндусара да „унищожи благородниците и кралете на шестнадесетте кралства, като по този начин става абсолютен господар на територията между източния и западния океан“.[31] По време на управлението му, гражданите на Таксила се вдигат на бунт два пъти. Причината за първия бунт е лошото управление на принц Сусима, най-големия му син. Причината за втория обаче не е известна, но така или иначе Биндусара не успява да го потуши докато е жив. То е смазано от Ашока след смъртта му.[32]
Биндусара поддържа приятелски взаимоотношения с елинския свят.[4] Диодор Сицилийски споменава, че кралят на Паталипутра, маурийската столица, приветства гръцкия автор Ямбул. Смята се, че този крал е именно Биндусара.[33] Плиний Стари споменава, че египетският крал Птолемей II изпраща пратеник на име Дионисий в Индия.[34] Смята се, че това се е случило по време на управлението на Биндусара.[33]
За разлика от баща си (който в късните дни на живота си приема джайнизма), Биндусара вярва в сектата адживика. Гуруто му, Пингалаваца, както и жена му, Субхадранги (или Дхарма/Агамахеси), са именно от тази секта. Биндусара прави няколко дарения за манастири.[35]
Историческите доказателства сочат, че Биндусара умира през 270-те години пр.н.е. Смъртта му е последвана от няколкогодишна борба за наследство, след която синът му, Ашока, става се възкачва на императорския престол през 292 – 268 г. пр.н.е.[33] Според Махавамса, Биндусара управлява в продължение на 28 години,[36] а според Ваю Пурана – 25 години.[37]
Ашока
[редактиране | редактиране на кода]Като млад принц, Ашока е бляскав командир, който премазва бунтовете в Уджайн и Таксила. Като монарх, той е амбициозен и агресивен, затвърждавайки превъзходството на империята в южните и западните части на Индия. Завладяването му на Калинга (262 – 261 г. пр.н.е.) се оказва повратен момент в живота му. Ашока използва Калинга, за да упражнява властта си над голяма област, като построява крепост там.[38] И макар армията му да побеждава тази на Калинга, около 10 000 души от армията му загива, а цивилните жертви са огромни. Стотици хиляди са неблагоприятно засегнати от унищожението на войната. Когато лично засвидетелства опустошението, Ашока започва да се чувства гузно. След като приключва с анексирането на Калинга, той приема ученията на будизма и отхвърля методите на войната и насилието. Изпраща мисионери, които да пътуват из Азия и да разпространяват будизма сред другите страни.
Ашока въвежда принципите на ахимса като забранява лова и насилствените спортове, както и принудителния труд.[4] И докато поддържа голяма и силна армия, за да укрепи мира и авторитета си, Ашока развива приятелки отношения с различни държави из Азия и Европа и спонсорира будистките мисии. След повече от 40 години мир и просперитет, Ашока се превръща в един от най-успешните и най-известните монарси в индийската история.
Надписи на Ашока, издълбани в камък, се срещат из целия Индийски субконтинент – от Афганистан на запад до Андхра на юг. Те касаят политиките и постиженията му. Макар повечето от тях да са написани на пракрит, два от тях са написани на гръцки, а един на гръцки и арамейски. В тези текстове, Ашока споменава, че гърците, камбоджите и Гандхара представляват граничните райони на империята. Освен това те изброяват всеки владетел от елинския свят по това време, както и разстоянието от центъра на Индия до Гърция.
Упадък
[редактиране | редактиране на кода]Управлението на Ашока е последвано от 50 години на по-слаби владетели. Наследен е от внука си, Дашаратха, тъй като никой от синовете му не е в състояние да управлява страната – първият е отдаден на разпространението на будизма по света, вторият е сляп, а третият умира дори по-рано от Ашока.
При управлението на Дашаратха империята губи много територии, които по-късно са завзети отново от Сампрати. След Сампрати, Маурийската държава постепенно загубва много територии. През 180 г. пр.н.е. Брихадратха е убит от генерала си Пушямитра Шунга по време на военен парад, без да има престолонаследник. С това Маурийската империя престава да съществува, като на нейно място възниква империята Шунга. По това време империята вече се намира в периода на упадък – тя е разделена на две, някои области се борят за независимост, администрацията е изцяло в ръцете на няколко души, липсва каквато и да е национална идентичност,[39] самият размер на държавата я прави трудна за управление и търпи нападения от Гръко-бактрийското царство.
Някои историци смятат, че пацифизмът на Ашока е разрушил военния гръбнак на империята. Според други, влиянието на пацифизма му се преувеличава. Будистките източници като Ашокавадана споменават, че убийството на Брихадратха и появата на империята Шунга довеждат до вълна от религиозни гонения на будистите и съживяване на индуизма. Според някои изследователи обаче липсват доказателства за такива гонения и мащабът на жестокостите е преувеличаван.[40]
Разпадането на Маурийската империя оставя Хайберския проход незащитаван, поради което следва вълна от чужди нападения. Гръко-бактрийския владетел Деметрий I завладява южните части на Афганистан и северозападните части на Индия около 180 г. пр.н.е., образувайки Индо-гръцкото царство. Индо-гърците осъществяват набези към централните части на Индия в продължение на век. Будизмът при тях процъфтява, Менандър I става известна будистка фигура. Той основава столицата Сагала – днешен Сиалкот. Все пак, обхватът на владенията им са обект на дебати.
Икономика
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/I42_1karshapana_Maurya_Bindusara_MACW4165_1ar_%288486583162%29.jpg/220px-I42_1karshapana_Maurya_Bindusara_MACW4165_1ar_%288486583162%29.jpg)
Политическото единствено и военната сигурност позволяват на Маурийската империя да разработи обща икономическа система със засилена търговия и селскостопанска дейност. Предишната система на многобройни царства с малки армии и вождове отстъпва пред дисциплинираната централна власт. Земеделците са освободени от данъци към местните владетели, а вече плаща на националната данъчна система. Чандрагупта установява единна валута в Индия, както и мрежа от регионални управители и администратори, а гражданска служба предоставя правосъдие и сигурност за търговци и земеделци. Маурийската армия елиминира много бандитски групи, местни частни армии и властни вождове, които искат да наложат властта си в малки райони. Макар данъкосъбирането ѝ да е примитивно, Маурия спонсорира много обществени проекти и напоителни канали, за да се повиши производителността, докато вътрешната търговия на Индия се разширява многократно благодарение на политическото единство и вътрешния мир.
След като държавата установява приятелски отношения с гърците и по време на управлението на Ашока, международното търговска мрежа се разраства. Хайберският проход между Пакистан и Афганистан се превръща във важен търговски път и врата към външния свят. Елинските държави в Западна Азия става важни търговски партньори на Индия. Търговската дейност достига чак до Малайския полуостров в Югоизточна Азия. Индийският износ включва коприна, тъкани, подправки и екзотични храни. Ашока също спонсорира строителството на хиляди пътища, напоителни канали, болници, почивни домове и други сгради.
В много отношения, икономическата ситуация в Маурийската империя е сходна с тази в по-късната Римска империя. И двете имат обширни търговски мрежи и организации, подобни на корпорации. Докато Рим има организационни единици, които се занимават главно държавни проекти, Маурийската империя има многобройни частни търговски единици. Те съществуват изцяло за частна търговия и се развиват дори преди оформянето на империята.[41]
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Hermann Kulke 2004, с. xii, 448.
- ↑ Thapar, Romila. A History of India, Volume 1. Penguin Books, 1990. ISBN 0-14-013835-8. с. 384.
- ↑ Turchin, Peter; Adams, Jonathan M.; Hall, Thomas D (December 2006). „East-West Orientation of Historical Empires“. Journal of World-Systems Research. 12 (2): 223. ISSN 1076-156X.
- ↑ а б в г Mauryan empire // Encyclopædia Britannica, 25 март 2020. Посетен на 19 юни 2020.
- ↑ Boesche, Roger. The First Great Political Realist: Kautilya and His Arthashastra. 2003-03-01. ISBN 9780739106075. с. 11.
- ↑ Demeny, Paul George, McNicoll, Geoffrey. Encyclopedia of population. 2003. ISBN 9780028656793.
- ↑ Śankar, K. G. The Moriyas of the Sangam Works // Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland (4). 1924. с. 664 – 667.
- ↑ Sugandhi, Namita Sanjay. Between the Patterns of History: Rethinking Mauryan Imperial Interaction in the Southern Deccan. 2008. ISBN 9780549744412. с. 88 – 89.[неработеща препратка]
- ↑ Paul J. Kosmin 2014, с. 31.
- ↑ R. K. Mookerji 1966, с. 31.
- ↑ Mookerji, Radhakumud. Chandragupta Maurya and His Times. Motilal Banarsidass, 1966. ISBN 9788120804050. с. 27.
- ↑ Mookerji, Radha Kumud. The Foundation of the Mauryan Empire // A Comprehensive History of India, Volume 2: Mauryas and Satavahanas. Orient Longmans, 1957. с. 4.
- ↑ Shashi, Shyam Singh. Encyclopaedia Indica: Mauryas. Anmol Publications, 1999. ISBN 9788170418597. с. 134.
- ↑ Mookerji, Radhakumud. Chandragupta Maurya and His Times. 1966. ISBN 9788120804050. Посетен на 26 ноември 2016.
- ↑ а б From Polis to Empire, the Ancient World, C. 800 B.C.-A.D. 500. Greenwood Publishing, 2002. ISBN 0313309426. Посетен на 16 август 2019.
- ↑ Kistler, John M. War Elephants. University of Nebraska Press, 2007. ISBN 978-0803260047. с. 67. Посетен на 16 август 2019.
- ↑ Paul J. Kosmin 2014, с. 38.
- ↑ Arrian. Book 5 // Anabasis.
- ↑ Romila Thapar (1961), Aśoka and the decline of the Mauryas, Volume 5, p. 129, Oxford University Press.
- ↑ Singh, Upinder. A History of Ancient and Early Medieval India: From the Stone Age to the 12th Century. Pearson Education India, 2008. ISBN 9788131716779.
- ↑ а б Upinder Singh 2008, с. 331.
- ↑ Chatterjee, Suhas. Indian Civilization and Culture. M.D. Publications, 1998. ISBN 9788175330832.
- ↑ Dikshitar, V. R. Ramachandra. The Mauryan Polity. Motilal Banarsidass, 1993. ISBN 9788120810235.
- ↑ R. K. Mookerji 1966, с. 39 – 40.
- ↑ Geoffrey Samuel 2010, с. 60.
- ↑ Romila Thapar 2004, с. 178.
- ↑ R. K. Mookerji 1966, с. 39 – 41.
- ↑ Dineschandra Sircar 1971, с. 167.
- ↑ William Woodthorpe Tarn. The Greeks in Bactria and India. Cambridge University Press, 2010. ISBN 9781108009416. с. 152.
- ↑ Mookerji Radhakumud. Asoka. Motilal Banarsidass, 1962. ISBN 978-81-208-0582-8. с. 8.
- ↑ Alain Daniélou 2003, с. 109.
- ↑ Eugène Burnouf. Legends of Indian Buddhism. New York, E. P. Dutton, 1911. с. 59.
- ↑ а б в S. N. Sen 1999, с. 142.
- ↑ India, the Ancient Past, Burjor Avari, pp. 108 – 109
- ↑ Beni Madhab Barua, Ishwar Nath Topa, Ashoka and his inscriptions, Vol. 1, p. 171
- ↑ Kashi Nath Upadhyaya. Early Buddhism and the Bhagavadgita. Motilal Banarsidass, 1997. ISBN 9788120808805. с. 33.
- ↑ The Vishnu Purana. Т. IV. Trübner & Co, 1868. с. 188.
- ↑ Allchin, F. R., Erdosy, George. The Archaeology of Early Historic South Asia: The Emergence of Cities and States. Cambridge, Cambridge University Press, 1995. с. 306.
- ↑ Decline of the Mauryas – Oxford Scholarship
- ↑ E. Lamotte, History of Indian Buddhism, Institut Orientaliste, Louvain-la-Neuve 1988 (1958)
- ↑ The Economic History of the Corporate Form in Ancient India. Архив на оригинала от 2016-02-04 в Wayback Machine. University of Michigan.
Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Alain Daniélou. A Brief History of India. Simon and Schuster, 2003. ISBN 978-1-59477-794-3.
- Arthur Llewellyn Basham. History and doctrines of the Ājīvikas: a vanished Indian religion. 1. London, Luzac, 1951.
- Burton Stein (1998). A History of India (1st ed.), Oxford: Wiley-Blackwell.
- Geoffrey Samuel. The Origins of Yoga and Tantra. Indic Religions to the Thirteenth Century. Cambridge University Press, 2010.
- H. C. Raychaudhuri. India in the Age of the Nandas // Age of the Nandas and Mauryas. Second. Delhi, Motilal Banarsidass, 1988. ISBN 978-81-208-0466-1.
- Political History of Ancient India: From the Accession of Parikshit to the Extinction of the Gupta Dynasty. Oxford University Press, 1996.
- A History of India. 4th. London, Routledge, 2004. ISBN 0-415-15481-2.
- Mauryan India. Aligarh Historians Society / Tulika Books, 2004. ISBN 978-81-85229-92-8.
- J. E. Schwartzberg (1992). A Historical Atlas of South Asia. University of Oxford Press.
- John Keay (2000). India, a History. New York: Harper Collins Publishers.
- John Cort. Framing the Jina: Narratives of Icons and Idols in Jain History. Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0-19-538502-1.
- John D Grainger. Seleukos Nikator (Routledge Revivals): Constructing a Hellenistic Kingdom. Taylor & Francis, 2014. ISBN 978-1-317-80098-9.
- Kailash Chand Jain. Lord Mahāvīra and His Times. Motilal Banarsidass, 1991. ISBN 978-81-208-0805-8.
- Paul J. Kosmin. The Land of the Elephant Kings: Space, Territory, and Ideology in Seleucid Empire. Harvard University Press, 2014. ISBN 978-0-674-72882-0.
- R. K. Mookerji. Chandragupta Maurya and His Times. Motilal Banarsidass, 1966. ISBN 978-81-208-0405-0.
- R. C. Majumdar. Ancient India. Motilal Banarsidass, 2003. ISBN 81-208-0436-8.
- Romila Thapar. Early India: From the Origins to A.D. 1300. University of California Press, 2004, [first published by Penguin in 2002]. ISBN 978-0-520-24225-8.
- S. N. Sen. Ancient Indian History and Civilization. New Age International, 1999. ISBN 978-81-224-1198-0.
- Upinder Singh. A History of Ancient and Early Medieval India: From the Stone Age to the 12th Century. Pearson, 2008. ISBN 978-81-317-1677-9.
- Thapar, Romila. The Past Before Us. Harvard University Press, 2013. ISBN 978-0-674-72651-2.