Fa quasi cent anys, el 22 de maig del 1925, i a les pàgines del periòdic La Libertad, l’escriptor madrileny José Francés (1883-1964) escrivia sobre València a propòsit de la figura del pintor Joaquim Sorolla, mort dos anys abans: “Nostalgia mediterránea, huertos floridos, playas sonrientes, serenas celestías, mareas azules, áureas toronjas, vésperos inflamados, velas pomposas encalidecidas por las agonías del sol”. Francés rematava el reguitzell d’adjectius rebuscats amb una idea potent: el sorollisme equivalia a valencianisme. Un estudi recent sobre Alfons XIII ens permet fer el salt en aquesta equiparació: el sorollisme va ser peça fonamental, també, d’un espanyolisme regeneracionista.
El debat sobre els litigis mantinguts a principis del segle XX a propòsit de la sensibilitat artística del valencià Sorolla i la que representava un altre gran pintor, el basc Ignacio Zuloaga, no és nou. Experts com Javier Pérez Rojas, Carmen Gracia o Facundo Tomás han exposat, amb judici ajustat, que tots dos artistes no poden ser entesos com a oposats militants en bàndols rivals, tot i que sí que van representar formes diferents d’abordar l’experiència pictòrica.
![Sorolla](https://www.lavanguardia.com/files/content_image_mobile_filter/uploads/2024/03/22/65fdd1da97853.jpeg)
El llibre del professor Javier Moreno Luzón El rey patriota. Alfonso XIII y la nación ens revela alguna cosa més: la xarxa cultural teixida al voltant del rei en els seus primers quinze anys de govern va tenir dos valencians, Joaquim Sorolla i Marià Benlliure, com a nusos principals. I els va tenir no sols per una qüestió de gust estètic, d’inclinació per la llum, els colors i les formes, sinó també perquè tots dos, i especialment Sorolla, representaven una forma nova d’observar Espanya.
Parlar del pintor valencià, assistir a les seues exposicions i deixar-se retratar es van identificar a principis del segle XX amb les forces regeneracionistes que pretenien superar el desastre del 98. Liberals, reformistes de la Institución Libre de Enseñanza, polítics com Romanones i Canalejas, a més del seu vell amic el republicà Blasco Ibáñez van reconèixer en Sorolla l’esperit dels temps que el país necessitava. Quan l’estiu del 1907, el pintor va representar un joveníssim Alfons XIII amb uniforme d’hússar de Pavia banyat pel sol estival sota les ombres de la fresca vegetació de la Granja de San Ildefonso, va elevar el monarca a l’estatus d’esperança regeneradora que volia ressorgir.
Cal triar entre dues Espanyes: una que s’obri, clara i assolellada; la que es tanca, abatuda i pessimista
Enfront d’aquesta empenta mediterrània, el basc Zuloaga s’identificava amb la generació dolençosa del 98, enamorada –cite Moreno Luzón– “de una Castilla trágica de enanos, viejas de negro y cristos sangrantes. Ambos resultaban muy españoles, pero alimentaban miradas nacionalistas divergentes”.
Quan la Hispanic Society de Nova York va encarregar al pintor valencià un gran cicle pictòric amb destinació a eixa fundació, el seu mentor, Archer Huntington, pensava més aviat en un recorregut històric per les glòries hispàniques. Però Sorolla va triar un fris que havia de representar el Volkgeist espanyol, en encertada expressió del professor Moreno Luzón. El valencià va mostrar, amb els seus enormes quadres, la varietat de paisatges d’una Espanya intrínsecament plural, un mosaic regional on els seus pobles, de lliure, generosa i franca expressió, mostraven el millor de si mateixos.
No puc deixar de veure una certa equivalència amb l’etapa actual: per això crec que Espanya necessita una actitud més pròxima a Sorolla que no a Zuloaga. Constrets per una necessària reorientació del país davant els canviants escenaris del món, aclaparats per la necessitat de reaccionar, tornem a haver de triar entre dues Espanyes, tot i que la línia de separació és més subtil: una que s’obri, clara i assolellada, o una que es tanca, abatuda i pessimista, una regeneracionista o una abstreta. En definitiva, una que integra o una que constreny.
Fa uns dies, Felip VI, besnet d’Alfons XIII, començava el seu discurs oficial a Gandia dient en valencià/català: “Per a la Reina i per a mi, és un autèntic honor visitar hui, per primera vegada de forma oficial, la ciutat dels clàssics: d’Ausiàs March, Joanot Martorell i Roís de Corella”, per passar seguidament a citar el poeta valencià Vicent Andrés Estellés, de qui enguany es compleix el centenari del seu naixement.
Doncs bé, unes poques setmanes abans, en el ple de les Corts Valencianes, la majoria PP-Vox va rebutjar la proposta d’instar el Consell a declarar el 2024 com a any Estellés, com va sol·licitar Compromís amb el suport del PSPV-PSOE. Si al PP li va entrar la por escènica, Vox no es va estar de dir que donar suport a la iniciativa suposaria “acceptar el llenguatge i discurs nacionalista de l’esquerra separatista”. M’hauria encantat veure la cara dels seus dirigents quan el rei d’Espanya, Felip VI, va reconèixer de manera expressa al poeta valencià contemporani en citar-lo al seu discurs.
Sorolla i Zuolaga no poden ser trasplantats al present en termes polítics actuals, és cert, però sí que van representar actituds diferents envers Espanya, i no sols en el camp estètic. I Alfons XIII, almenys en la primera part del seu regnat, fins al 1917, ho va intuir. Obrir-se o tancar-se, gaudir d’una vida integradora i valenta o refugiar-se en la usança i en les pompes heretades, entendre que Ausiàs March, Roís de Corella, Joanot Martorell i Vicent Andrés Estellés són clàssics a reivindicar, com Quevedo, Góngora o Antonio Machado, o rebutjar la cultura i la llengua en la qual aquells van viure i es van expressar. Més Sorolla, per favor.