Fidula
Fidula | |
Fidula a Manesse-kódexből, 1305–1340 | |
Más nyelveken | |
angol: fithele, fiddle francia: vièle, vielle latin: fidula, viella német: Fidel, Fiedel okcitán: viula spanyol: vihuela de arco | |
Besorolás | |
kordofon → lant vonós | |
Sachs–Hornbostel-féle osztályozás | 321.322-71 |
Hangolás | d / G–g–d´–d´ d–G–g–d´–g´ G–G–d–c´–c´[1] |
Rokon hangszerek | rebek, citole, hegedű |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Fidula témájú médiaállományokat. |
A fidula a középkori Európa vonós hangszereinek általános elnevezése, vagy lehet ezen belül egy szűkebb – de még mindig változatokban gazdag – hangszerkategória, a rebektől, a gamba módra megszólaltatott zeneszerszámoktól, a crwth-szerű vonós lírától megkülönböztetett hangszerek gyűjtőneve.
A vonós hangszerek Európában a 11. században terjedek el. A fidula viszonylag egységes típusa a 12–13. században alakult ki, ennek ovális, kávás felépítésű teste, a testtől határozottan elkülönülő nyaka van. Legtöbbször a vállhoz támasztva, a vonót felülről fogva játszanak rajta, ami a későbbi hegedű, brácsa használati módját előlegezi meg. A 15. századig, a lant térhódításáig a fidula a középkor legfontosabb, legnépszerűbb húros hangszere volt. A műzenében a 16. század közepéig használták. A fidula több sajátosságát örökölte a lira da braccio, de a viola da braccio, a hegedű család is elsősorban tőle eredeztethető.
Neve
[szerkesztés]A fidula szó etimológiája nem tisztázott, a nyelvtudomány sem a latin fides = ’húros hangszer’ szóból, sem a vitulari = ’örömében ujjong, vigad’ szóból való származtatását nem tartja meggyőzőnek.[2] Csak az bizonyos, hogy a fidula és a viola, violin hangszernevek egyazon tőről fakadnak.
A középkori ábrázolásokon felismerhető vonós hangszerek zavarba ejtő formagazdagságot mutatnak, amely részben a hangszertípus korabeli sokféleségére utal, de gyakran bizonyára az ábrázolás pontatlanságából következik. Az írott forrásokban szereplő sokféle vonóshangszer-név ikonográfiai beazonosítását az is megnehezíti, hogy gyakran e neveket következetlenül használták. További nehézséget okoz, hogy a középkorban ugyanazt a hangszert gyakran vonóval és pengetővel is megszólaltatták. A 13. század folyamán még a fidel, fithele, viella, vielle, viula szavak többféle vonós hangszert is jelölhettek, csak nagyjából 1300-tól kezdett a jelentésük a fidula szűkebb hangszer-kategóriájára korlátozódni.[3]
A fidula hangszernév általánosabb használata ennek megfelelően kiterjedhet a körte formájú, domború hátú rebekre, a líraszerű crwth-ra, a nyolcas alakú, gamba módjára megszólaltatott hangszerre, míg a szorosabb értelemben vett fidula elsősorban egy diszkant- vagy altfekvésű, ovális formájú vonós hangszerre vonatkozik, amelynek kávás kialakítású testétől határozottan elkülönülő nyaka, elülső vagy hátsó állású hangolókulcsai, szimmetrikusan elhelyezett, hosszúkás hanglyukai vannak.[4]
Leírása
[szerkesztés]A középkori vonós hangszerek korai ábrázolásain ásó-, rombusz-, palack-, sonka- vagy körteformájú instrumentumok láthatók; ezeken nemigen lehet megfigyelni, hogy kávás vagy domború hátú építési móddal készültek-e.[4] Körvonaluk a vonózás megkönnyítése céljából gyakran derékban karcsúsított, de érdekes, hogy ez a vonó elterjedése előtti hangszerábrázolásokon is néha előfordul.[3]
A fidula viszonylag egységes típusa a 12–13. századra alakult ki.[4] Ennek jellemzője, hogy a nyaka élesen elkülönül a kávás felépítésű test körvonalától, a hát pedig többé-kevésbé lapos, mindez függetlenül attól, hogy a test a háttal és a nyakkal együtt egyetlen darabból van-e kifaragva. A hangolófej legtöbbször kerek vagy szív alakú, lapos tetejű, hátrafelé nyitott doboz, elölről kezelhető hangolókulcsokkal.
Az alsó rögzítésű húrtartó és a magas, háromszög keresztmetszetű húrláb mellett gyakori a tetőre ragasztott alacsony húrtartó–húrláb is. A középkorban a húrláb legtöbbször egyenes volt, tehát a húrok egy síkban lehettek, a vonó a húrokat egyszerre szólaltatta meg. A korai fiduláknak nincs megemelt fogólapja, és a későbbiekben is csak akkor van, ha az alsó rögzítésű húrtartó, a magasabb húrláb ezt megköveteli. Körülbelül 1300-tól a fogólapon néha bundok is megfigyelhetők. A tetőlapon látható hanglyukak lehetnek díszítő mintázatot alkotó kis lyukak, kerek nyílások, félkörök, téglalapok, de a legjellemzőbbek a húrok két oldalán lévő C alakú hanglyukak. A későbbi hegedűn lévőkhöz hasonló f-lyukak és a lantokra jellemző faragott rozetták is feltűnnek a középkori fidulán.[3]
-
Vonós hangszerek egy mozarab kézirat miniatúráján, 10. század
-
Fidula (balra) a Cantigas de Santa María kéziratból, 13. század
-
Fidula a De Lisle zsoltárkönyvből, 1320 körül
-
Lira da braccio, a fidula kései udódja Bartolomeo Montagna festményén, 1500 körül
A vonó kezdetben íjszerű, a gyantázott lószőr vagy a két végpontja között feszül, vagy a pálca vége szabadon marad kis fogantyú gyanánt. A 13. századtól kezdve a formaváltozatok sokasodnak: lehet többféle módon ívelt, egyenes, de van olyan is, amelynek pálcája a mai vonókhoz hasonlóan enyhén konkáv formájú. Hossza nagy eltéréseket mutat, ritmikus tánczenéhez bizonyára a rövidebb, lassú tempóhoz a hosszabb vonó használata volt célszerű.[3]
Húrozása
[szerkesztés]A fidulának három, négy, leginkább öt húrja van, melyek közül gyakran a legszélső a fogólap mellett fut, így burdonhúrként vonóval is, a bal kéz hüvelykujjával is megszólaltatható. Anyaguk leggyakrabban juhbél, de selyemből, lószőrből font húrokra is van adat.
Hieronymus de Moravia Párizsban élő dominikánus szerzetes a Tractatus de musica című zeneelméleti munkájában az általa szigorúan öthúros hangszernek tekintett[5] fidula, „viella” háromféle hangolását adja meg, természetesen még nem abszolút hangmagasságokban, csak relatív hangközökként. Ezek közül az első az oldalsó burdonhúros fidulára vonatkozik: d burdon és G–g–d´–d´ játszóhúrok, a második d + G–g–d´–g´, a harmadik, sokat vitatott hangolás G–G–d–c´–c´.[3]
Felépítése
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/00/19th_century_knowledge_carpentry_and_woodworking_adze_versus_axe.png/180px-19th_century_knowledge_carpentry_and_woodworking_adze_versus_axe.png)
A 12. század előtt a húros hangszerereket készítő középkori mesterek legfőbb szerszáma a bárd és a kapacs volt. A rövid nyakú lantok, fidulák testét nyakával, hangolófejével együtt egyetlen fadarabból, monoxilitikusan ezekkel faragták, vájták ki. Csak a tetőlap készült külön hasított, faragott fenyőlapból. E korai hangszerekre ennek megfelelően jellemző a simulékony forma, a viszonylag kis mélységű, gyakran domború test, a testtel egybefolyó rövid, vaskos nyak.
A 12. század során újra megjelentek olyan famegmunkáló szerszámok, amelyek az ókori civilizációkban már elterjedtek voltak, de a korai középkorban feledésbe merültek, köztük a fűrész és a gyalu. Ezek az új eszközök a ragasztás technikájának fejlődésével együtt minőségi változást hoztak a húros hangszerek építésébe. A fűrész használatával a hangszertest tömbjének körbevágása határozottabb formákat eredményezett, a nyak és a korpusz körvonala már szögben metszette egymást. Lehetővé vált, hogy a hangszerek káváját – a nyakkal együtt – egy vastag deszkát kívül-belül körbefűrészelve alakítsák ki, majd a sík tetőt és a hátat külön ragasszák erre rá. Természetesen a régi és az új technológia egymás mellett, egymással keveredve is élt.[6]
A kávának – a későbbi korokban egyeduralkodóvá vált – nedvesen, meleg vason való hajlítása a 14. században kezdett elterjedni, de még a 16. századból is ismertek a régi módon készült, körbefűrészelt kávájú hangszerek.[7] A húros hangszereket eleinte nem volt szokás belakkozni, ez csak a 16. század közepétől vált általánossá.[8] A fidula belsejében a lélekfa használata nem bizonyított, de gerenda már előfordul.[3]
Használata
[szerkesztés]A fidula tartása sokszor hasonló a mai hegedű „da braccio” tartásához. Leginkább a bal vagy jobb vállhoz támasztják, de ferdén lefelé is mutathat. Néha heveder segítségével van a zenészhez rögzítve. E tartásmódok lehetővé teszik, hogy a zenész állva, járás közben is játszhasson. A húrok rezgő hosszúságát a fogólapra való leszorítással változtatják.
A vonó fogása nagyban függ a vonó formájától és a hangszer tartásától. Befelé fordított tenyérrel hol marokra fogják, hol a mai hegedűvonóhoz hasonlóan tartják. A képeken sokszor úgy látszik, mintha a vonó pálcáját két ujj közé vennék, néha a hüvelykujjal a vonószőrt szorítják.[3]
A fidula elsősorban a világi zene hangszere volt, ének, tánc kíséretére használták. A középkori műzenét csak nagyon ritkán komponálták meghatározott hangszerre, a fidula repertoárjával kapcsolatban annyit tudunk, hogy Johannes de Grocheio 1300 körül alkotó zenetudós szerint a fidulán („viella”) „minden cantus és cantilema”, minden zenei forma előadható.
Mivel viszonylag lágy (bas) hangú volt, együttesben hasonló hangerejű hangszerekkel szerepelhetett együtt. Ilyenek voltak a pengetősök: a hárfa, a pszaltérium, a citole, majd a guiterne és a lant. Két fidula vagy fidula és rebek duójára is vannak források. Az ábrázolásokon portatív orgonával, furulyával is együtt látható. Ugyanakkor hangos (haut) hangszerek mellett is megszólalhatott, mint amilyen a schalmei, a duda vagy a trombita.[3]
Jegyzetek
[szerkesztés]Források
[szerkesztés]- szerk.: Stanley Sadie: The New Grove Dictionary of Music and Musicians. London: Macmillan (2000)
- Brockhaus Riemann zenei lexikon I. (A–F). Szerk. Carl Dahlhaus, Hans Heinrich Eggebrecht. Budapest: Zeneműkiadó. 1983. ISBN 963-330-474-1
- Rault, Christian. Les modifications structurelles radicales des Instruments à cordes au XVIe siècle. Article publié dans PASTEL (1994). Hozzáférés ideje: 2021. március 31.
- Van der Meer, John Henry. Hangszerek az ókortól napjainkig. Zeneműkiadó (1988). ISBN 963 330 670 1
- Sachs, Curt. Das Lexikon der Musikinstrumente. Bremen: BoD – Books on Demand (2010). ISBN 978-3-86741-597-2
- Hieronymus de Moravia: Tractatus de musica. S. M. Cserba, Freiburger Studien zur Musikwissenschaft. (Hozzáférés: 2012. január 15.)