Федоров Олексій Федорович
Олексі́й Фе́дорович Фе́доров (30 березня 1901 — 9 вересня 1989) — генерал-майор (09.04.1943), двічі Герой Радянського Союзу (18.05.1942, 04.01.1944). радянський партійний і державний діяч, у роки німецько-радянської війни командир Чернігівсько-волинського партизанського з'єднання, перший секретар Чернігівського та Волинського підпільних обкомів КПРС. Член ЦК КПУ в 1938—1989 р. Депутат Верховної Ради УРСР 1–6-го скликань. Міністр соціального забезпечення УРСР. Голова комісії у справах колишніх партизанів і підпільників при Президії ВР УРСР. Депутат Верховної Ради СРСР 1–11-го скликань.
Федоров Олексій Федорович | |
---|---|
![]() | |
Народження | 17 (30) березня 1901 Лоцманська Кам'янка, Соборний район, Катеринослав, Російська імперія |
Смерть | 9 вересня 1989 (88 років) Київ, Українська РСР, СРСР |
Поховання | Байкове кладовище |
Країна | ![]() |
Рід військ | партизанські загони НКВС СРСР |
Партія | ВКП(б) |
Звання | ![]() |
Командування | Чернігівсько-волинське партизанське з'єднання |
Війни / битви | Німецько-радянська війна |
Нагороди | |
![]() |
Біографія
ред.Народився 30 березня 1901 року в селі Лоцманська Кам'янка (нині у складі Дніпра). Виховувався у родині лоцмана. Українець. У 1916 році закінчив двокласне училище в Катеринославі.
До 1941
ред.У червні 1916 — серпні 1920 р. — робітник у підрядчиків Чаєва і Лякіна в Катеринославі. У серпні 1920 року добровольцем пішов у Червону армію, брав участь у Громадянській війні на боці російських більшовиків. Воював проти УНР. У серпні 1920 — серпні 1921 р. — червоноармієць 9-ї кавалерійської дивізії 34-го полку РСЧА, а у серпні 1921 — серпні 1924 р. — червоноармієць 3-ї дивізії 7-го Українського полку в Катеринославі.
У серпні 1924 — серпні 1929 р. — будівельник-тесляр (кріпильник тунелю) на Мерефо-Херсонській залізниці в місті Катеринославі. Член ВКП(б) з липня 1927 року.
У серпні 1929 — квітні 1930 р. — старший кріпильник тунелю на будівництві Ріонської гідроелектростанції в місті Кутаїсі. У квітні 1930 — лютому 1931 р. — секретар партійного осередку КП(б)У в селищі Мандриківка у Дніпропетровську. У лютому — листопаді 1931 р. — старший десятник, заступник начальника будівництва Дніпропетровського інституту інженерів залізничного транспорту. У листопаді 1931 — квітні 1932 р. — курсант шестимісячних курсів техніків навчального комбінату управління залізничного будівництва у місті Чернігові, здобув спеціальність молодшого техніка залізничного будівництва.
У квітні 1932 — липні 1933 р. — голова Корюківської районної ради профспілок Чернігівської області. У липні 1933 — травні 1934 р. — голова Понорницької районної контрольної комісії КП(б)У — заступник секретаря Понорницького районного комітету КП(б)У Чернігівської області. У травні 1934 — січні 1936 р. — інструктор Срібнянського та Варвинського районних комітетів КП(б)У Чернігівської області. У січні 1936 — вересні 1937 р. — 2-й секретар Лосинівського районного комітету КП(б)У Чернігівської області. У вересні 1937 — квітні 1938 р. — 1-й секретар Лосинівського районного комітету КП(б)У Чернігівської області.
У квітні 1938 — вересні 1941 року — виконувач обов'язків 1-го секретаря, 1-й секретар Чернігівського обласного комітету КП(б)У.
1941—1944 під час німецько-радянської війни
ред.Залишений у підпіллі, організував партизанський загін, який підпорядковувався НКВС СРСР. За даними спецслужб, до березня 1942 очолюваний О. Ф. Федоровим Чернігівський партизанський загін провів 16 боїв, убивши близько тисячі німецьких військовослужбовців, проводилися інші систематичні диверсії на території України — зруйнував 33 шосейних і залізничних мостів, пошкодив 5 ешелонів на залізниці, підірвав 5 складів, 2 заводи.
Указом Президії Верховної Ради СРСР від 18 травня 1942 року «за зразкове виконання бойових завдань» в тилу ворога, і проявлену мужність і героїзм, полковому комісарові Олексію Федоровичу Федорову присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна і медалі «Золота Зірка» (№ 746)[1]. Взимку і навесні провів низку нових диверсій. Його угрупування нараховувало 12 загонів. Чисельність — від 3500 до 5400 бійців.
Радянські партизані зі з'єднання О. Федорова вночі 27 лютого 1943 року напали на окупаційний гарнізон містечка Корюківка. Планувалося визволити з в'язниці заручників, серед котрих була родина командира партизанського взводу, колишнього голови колгоспу Ф. Ступака.[2] Відповідальність за дії партизанів і підпільників нацисти поклали на цивільне населення, що призвело до Корюківської трагедії 1-2 березня 1943 року.
1943 — виконуючи завдання Українського штабу партизанського руху, перемістив диверсійні загони на територію правобережної України і далі, на Волинь. Там федоровці проводили терористичні операції в українських населених пунктах. Одним із головних завдань сталінського керівництва було знищення українських повстанців.[3] З наближенням лінії фронту та у зв'язку з провалом військових операцій проти відділів УПА, влиті до складу діючих армій. Частина федорівців кинута на лобові атаки м. Ковель. Наприкінці березня 1944 року партизанське з'єднання, яким керував Федоров, при зустрічі з передовими частинами Червоної армії налічувало 5257 осіб.
У березні 1943 — квітні 1944, зокрема під час Волинської трагедії (липень 1943) — 1-й секретар Волинського підпільного обкому КП(б)У. 9 квітня 1943 О. Федорову присвоєне військове звання генерал-майор. З 7 липня 1943 до 14 березня 1944 його партизани пошкодили 549 ешелонів з боєприпасами, пальним, технікою та продовольчими товарами.[джерело не вказане 1498 днів]
Після 1944
ред.30 травня 1944 — 3 січня 1949 року — 1-й секретар Херсонського обласного комітету КП(б)У. У грудні 1948 — січні 1950 року навчався на курсах перепідготовки 1-х секретарів обкомів при ЦК ВКП(б) у Москві.
У січні 1950 — травні 1952 року — 1-й секретар Ізмаїльського обласного комітету КП(б)У. У травні 1952 — травні 1957 року — 1-й секретар Житомирського обласного комітету КПУ. З травня 1957 до квітня 1979 року — міністр соціального забезпечення УРСР. Член президії Радянського комітету ветеранів війни.
З квітня 1979 року був головою комісії у справах колишніх партизанів і підпільників при Президії ВР УРСР, яка виконувала, зокрема, «фільтраційні» функції проти людей, що перебували на окупованій території. Партизанські спогади, документальні і художні твори письменників про партизанів і підпільників, перш ніж бути виданими рецензували довірені люди колишнього партизанського генерала. Такі, як поет Микола Шеремет. Від авторів вимагалося приводити їхні твори у відповідність з точкою зору Федорова.[4]
Помер 9 вересня 1989 року. Похований у Києві, на Байковому кладовищі. Автори пам'ятника: скульптор О. О. Ковальов, архітектор О. К. Стукалов.
Твори
ред.Автор спогадів:
- «Подпольный обком действует». [Партизанское движение на Черниговщине и Волыни] / Дважды Герой Сов. Союза А. Федоров. Литературная запись Евг. Босняцкого. — Москва: Воен. изд-во, 1947—1954.
- Последняя зима. Литературная запись Е. Шатрова. Военное изд-во, 1965. — 382 с. // Сов. писатель, 1981. — 365 с.
- Підпільний обком діє. Київ, 1986.
- Остання зима: партизанська бувальщина / літ. запис Є. Шатрова. — Дніпро, Київ, 1965. — 332 с. / Літературний запис Є. Шатрова. Фото Я. Давидзона. Пер. з рос. А. Шияна. Київ. Політвидав України, 1976. 325 с. / літ. запис Є. Шатрова; пер. з рос. А. Шияна. — К. : Політвидав України, 1982. — 328 с.
- Війна народна — війна священна. Київ, 1984.
На основі спогадів «Остання зима» і «Підпільний обком діє» Анатолій Буковський створив однойменні телефільми (1978 і 1984).
Нагороди
ред.Двічі Герой Радянського Союзу (18.05.1942, 04.01.1944[7]). Нагороджений вісьмома орденами Леніна (7.02.1939, 18.05.1942, 23.01.1948, 26.02.1958, 24.04.1961, 23.10.1967, 27.03.1981 28.03.1986), орденом Жовтневої Революції (31.03.1971), орденом Суворова 1-го ступеня (2.05.1945), орденом Богдана Хмельницького 1-го ступеня (7.08.1944), орденом Вітчизняної війни 1-го ступеня (11.03.1985), орденом Вітчизняної війни 2-го ступеня (1.02.1945), орденом Трудового Червоного Прапора (17.03.1976), орденом Червоної Зірки (6.11.1945), медалями.
Почесні звання
ред.Почесний громадянин Ковеля (1969), Луцька (1969), Херсона (1988), Чернігова[8].
Позбавлений
ред.Почесний громадянин Києва (до травня 2023)[9]
Пам'ять
ред.У Києві на будинку № 9 по вулиці Заньковецкої, в якому з 1966-го по 1989 роки проживав О. Ф. Федоров, існувала меморіальна дошка.
У дніпровській середній школі № 107 діяла кімната-музей Олексія Федорова. На школі було встановлено меморіальну дошку.
У місті Корюківці Чернігівської області, на подвір'ї ЗОСШ № 1 існувало погруддя О. Ф. Федорова.
10 січня 2023 року у місті Дніпро демонтовано погруддя Олексію Федорову.[10]
У місті Ковель вулицю Олексія Федорова перейменували на вулицю Івана Федорова.
У місті Луцьк вулицю Федорова перейменували на вулицю Героїв-Добровольців.
Література
ред.- Заболотна Т. В. Федоров Олексій Федорович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 277. — ISBN 978-966-00-1359-9.
- Жадько Віктор. Некрополь на Байковій горі. — К., 2008. — С. 266.
- Жадько Віктор. У пам'яті Києва. — К., 2007. — С. 401.
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3..
- Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. — К. : Либідь, 1997. — 464 с. — ISBN 5-325-00781-5..
- Бичков Л. Н. Партизанское движение в годы Вел. Отеч. войны. — М., 1965. (рос.)
- Герои Советского Союза. Краткий биографический словарь. Том 2. — М. : Воениздат, 1988. (рос.)
- Дважды Герои Советского Союза. — М. : Воениздат, 1973. (рос.)
- И генерал, и рядовой. — Днепропетровск: Промінь, 1983. (рос.)
- Народные Герои. — М., 1983. (рос.)
- Павлов В. В. Генерал Орленко. 2-е изд. — М., 1972. (рос.)
- Подвигом прославленные. — Киев, 1985. (рос.)
- Советские партизаны. — М., 1961. (рос.)
Примітки
ред.- ↑ Указ Президиума Верховного Совета СССР «О присвоении звания Героя Советского Союза т. т. Ковпаку С. А., Копенкину И. И., Сабурову А. Н., Фёдорову А. Ф., особо отличившимся в партизанской борьбе в тылу против немецких захватчиков» от 18 мая 1942 года // Ведомости Верховного Совета Союза Советских Социалистических Республик: газета. — 1942. — 5 июня (№ 20 (179)). — С. 1.
- ↑ Юрій Поташній. Журналіст, магістр державного управління (Київ). Корюківка: забута трагедія. Як нацисти знищили 7-тисячне містечко // Історична правда, 2 березня 2011
- ↑ Сергій Бутко, представник УІНП у Чернігівській області. Комуністичний функціонер і партизан Олексій Федоров підлягає декомунізації // © 2020 Офіційний вебсайт УІНП
- ↑ Василь Устименко. У кожного своя правда. Істина одна : Корюківка : Довічний біль. — Київ : Україна, 2013. — С. 198. — ISBN 978-966-524-414-1.
- ↑ А. Фёдоров. Подпольный обком действует. Титульный лист. 1947
- ↑ Подпольный обком действует // Журнал «Коммерсантъ Власть» № 48 от 05.12.2005, стр. 72 уничтожение живой силы и техники противника не было самоцелью отрядов НКВД. Главным было вызвать ответные карательные акции немцев против населения, чтобы люди перестали считать солдат вермахта освободителями от большевистского гнета
- ↑ Указ Президиума Верховного Совета СССР «О награждении Героев Советского Союза Ковпака Сидора Артемьевича и Фёдорова Алексея Фёдоровича второй медалью «Золотая звезда»» от 4 января 1944 года // Ведомости Верховного Совета Союза Советских Социалистических Республик : газета. — 1944. — 13 января (№ 2 (262)). — С. 1
- ↑ Косых и Шкурко — почетные граждане Чернигова (рос.) // gorod.cn.ua, 28 серпня 2015
- ↑ Брежнєва і ще п'ятьох осіб позбавили звання "Почесний громадянин Києва". РБК-Украина (укр.). Процитовано 29 травня 2023.
- ↑ Свобода, Радіо (9 лютого 2023). У Дніпрі демонтували пам’ятник генерал-майору НКВС Олексієві Федорову. Радіо Свобода (укр.). Процитовано 12 лютого 2023.
Джерела
ред.Література про О. Ф. Федорова
ред.- Книги
- Григорій Балицький. Вибухи гримлять на Волині; літ. запис Євгена Желєзнякова. — К.: Молодь, 1990. — 192 с.
- Клоков В. И. Ковельский узел. — К.: Политиздат Украины, 1981. — 238 с.
- Слинько І. І. Підпілля і партизанський рух на Україні на завершальному етапі визволення 1944 р. — К.: Наукова думка, 1970. — 173 с.
- Статті
- 2005—2020
- Сергій Бутко, представник УІНП у Чернігівській області. Комуністичний функціонер і партизан Олексій Федоров підлягає декомунізації // © 2020 Офіційний вебсайт УІНП
- Олександр Гогун. Не менш жорстоко, ніж з дорослими. Поводження з дітьми в радянській партизанській війні 1941—1944 рр. на прикладі України // Сіверянський літопис. — 2019. — № 4-5. — С. 157—172. Перша публікація статті: Гогун Олександр Сергійович. Nicht weniger grausam als mit Erwachsenen. Der Umgang mit Kindern im sowjetischen Partisanenkrieg 1941—1944 am Beispiel der Ukraine // Kindheiten im Zweiten Weltkrieg. Hg.: Francesca Weil, André Postert, Alfons Kenkmann[de]. Mitteldeutscher Verlag, 2018. S. 129—148.
11 березня 1942 р. на українсько-російському прикордонні в ході нападу на село Іванівка підлеглі першого секретаря чернігівського обкому Олексія Федорова відрубували руки дітям поліцаїв
Зазвичай, діти, народжені в партизанських загонах, довго не живуть, їх душать, як мишей … вражає те, що дитину вбивали або наказували вбити, а не, наприклад, віддавали цивільному населенню. Відомості про такі випадки не зустрічалися
- 1984—2004
- Михайло П'єха. Йшли на бій партизани… : до 100-річчя з дня народження О. Ф. Федорова // Житомирщина, 2001. — 26 берез.
- 1964—1982
- Уходили в поход партизаны… : страницы партизанской фотолетописи / фотографии Якова Давидзона, текст Игоря Заседы. — К.: Мистецтво, 1980. — С. 15-17: «Генерал Орленко», фот.
- Владимир Павлов[ru]. Генерал Орленко // Люди бессмертного подвига: очерки о дважды и трижды Героях Советского Союза. Кн. 2. — 4-е изд., испр. и доп. — М. : Политиздат, 1975. — С. 497—507.
- Народні месники // Історія Української РСР / за ред. К. К. Дубини. — К.: Політвидав України, 1967. — С. 299—303.