Slovenščina
Slovenščina | |
---|---|
slovenščina, slovenski jezik | |
![]() Slovenska abeceda | |
Izgovarjava | [sloˈʋenski ˈjɛzik], [sloˈʋenʃtʃina] |
Materni jezik | Slovenija, Avstrija, Italija, Madžarska, ZDA, Kanada, Argentina, Avstralija |
Področje | Srednja Evropa, Severna Amerika, Južna Amerika, Avstralija |
Št. maternih govorcev | 2,5 milijona (2010)[1] |
Narečja |
približno 32 nestandardiziranih narečij
|
Pisava | latinica (slovenska gajica (slovenska abeceda)) slovenska Braillova pisava |
Uradni status | |
Uradni jezik | v Sloveniji, od 1. maja 2004 v Evropski uniji |
Regulator | Slovenska akademija znanosti in umetnosti (SAZU) |
Jezikovne oznake | |
ISO 639-1 | sl |
ISO 639-2 | slv |
ISO 639-3 | slv |
Glottolog | slov1268 |
Linguasphere | 53-AAA-f (51 variant) |
![]() | |
Slovenščina [sloˈʋenʃtʃina] je združeni naziv za uradni knjižni jezik Slovencev in skupno ime za narečja in govore, ki jih govorijo ali so jih nekoč govorili Slovenci. Govori ga okoli 2,5 (dva in pol) milijona govorcev po svetu, od katerih jih večina živi v Sloveniji. Glede na število govorcev ima razmeroma veliko narečij. Slovenščina je zahodni južnoslovanski jezik in eden redkih indoevropskih jezikov, ki je ohranil dvojino. Za zapisovanje slovenskega jezika se danes uporablja gajica, pisava imenovana po hrvaškem jezikoslovcu Ljudevitu Gaju, ki jo je priredil po češkem črkopisu. Slovenska gajica se imenuje slovenica. Pišemo jo od marčne revolucije 1848. Do takrat smo uporabljali bohoričico.
Slovenščina je državni jezik v Sloveniji in uradni jezik Republike Slovenije, kot je zapisano v 11. členu Ustave Republike Slovenije.
Poimenovanje
[uredi | uredi kodo]Slovenski jezik prvotno pomeni slovanski jezik. Nemci so slovenščino nekoč imenovali »wendisch« oz. »Windisch«, Slovenci pa tudi kranjski jezik, vendar se to pokrajinsko ime zanj ni uveljavilo. Slovenski prebivalci Koroške in Štajerske so se imenovali Slovenci že v 18. stol. Koren sloven- je bil pri Slovanih znan tudi v Rusiji ob Labi na sedanjem Nemškem (Slovinci), na Slovaškem, pa tudi na hrvaškem kajkavskem (Zagreb, Čakovec do pred Karlovcem) in še celo čakavskem področju ob Jadranskem morju na jugu vse do Dubrovnika (slovinski). Hrvati naš jezik imenujejo slovenski, Srbi slovenački, Rusi slovenskij, Nemci Slowenisch, angleško njegovo ime je Slovene/Slovenian. Latinski izraz zanj je lingua Slavonica oz. lingua Slovenica. Tudi Slovaki imenujejo svoj jezik slovenský, prebivalke so Slovenky, jezik tudi slovenčina, deželo svojo pa Slovensko.[2]
Govorci
[uredi | uredi kodo]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/47/Austria_Hungary_ethnic.svg/300px-Austria_Hungary_ethnic.svg.png)
Slovenščino govori približno 2,5 milijona ljudi, večinoma v Sloveniji (1.727.360).
Poleg tega jo govorijo še v Italiji (100.000 v Kanalski dolini, v Beneški Sloveniji, na Goriškem in na Tržaškem), na Koroškem v Avstriji (50.000), v Istri na Hrvaškem (25.000), v madžarskem Porabju (3.200) in v drugih delih Evrope kot tudi drugod po svetu (v Nemčiji, ZDA, Kanadi, Argentini, Avstraliji in Južnoafriški republiki) (400.000).
Značilnosti
[uredi | uredi kodo]Slovenščina ima 25 črk: a b c č d e f g h i j k l m n o p r s š t u v z ž s katerimi se zapisuje 29 glasov. Pozna tri slovnična števila, šest sklonov z osmimi sklanjatvami in tremi slovničnimi spoli.
Zgodovina
[uredi | uredi kodo]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Bri%C5%BEinski_spomeniki_3.png/250px-Bri%C5%BEinski_spomeniki_3.png)
Slovenščina se je razvila iz praslovanščine. Najstarejši pisani viri, ki kažejo značilnosti slovenskega jezika, so Brižinski spomeniki. Napisani so z latinično pisavo, po izsledkih paleografske raziskave so nastali na Koroškem v obdobju 972–1039. Besedila, ki jih vsebujejo, so bila oblikovana že prej, verjetno v 8. stoletju.
V srednjem veku še ni prišlo do nastanka del v slovenskem jeziku, razen cerkvenih molitvenikov in kronikalnih zapisov, tako pa na polovici 16. stoletja, v času reformacije, lahko govorimo o utemeljitvi prvega, a še ne enotnega slovenskega knjižnega jezika,[3] ki sloni na osrednjeslovenskih govorih.[4] Začetnik slovenskega jezika je protestantski pisatelj Primož Trubar, ki je 1550. napisal najprej Katekizem in Abecednik, 1557–1560 je prevedel novo zavezo ter 1564. izdal slovenski cerkveni red Cerkovna ordninga. Trubar (ki je v Ljubljani živel s prekinitvami več kot 20 let) je vzel za osnovo knjižnega jezika prav najbolj centralni slovenski govor, ki je že sam združeval v sebi elemente dveh najobširnejših in centralnih slovenskih narečij (dolenjščine in gorenjščine), ki pa je obenem predstavljal tudi jezik največjega slovenskega mesta, tedanjega upravnega središča Kranjske, namreč Ljubljana je imela gledeno po prebivalstvu povsem prevladujoč slovenski značaj, bila je kraj, v katerem se je formiralo središče nove nacionalne slovenske cerkve, kraj, ki je postajal center meščanstva in kulturni center.[5] Ta jezik je skušal obogatiti z elementi drugih narečij; razumljivo je, da predvsem z elementi svojega domačega govora. Jurij Dalmatin je prvi v slovenščino prevedel celotno Sveto pismo, ki je izšlo leta 1583. Prvo slovensko slovnico, Zimske urice proste, je 1584. napisal Adam Bohorič, prvi slovar (nemško-latinsko-slovensko-italijanski) pa Jeronim Megiser leta 1592.
V tem času je bil še dvojni razvoj v slovenščini: slovensko jezikovno področje se je delilo na alpsko in panonsko področje.[6] Na alpskem področju se je razvijala osrednja slovenščina, ki se še ni okoreninila na vzhodnem delu (na Štajerskem in Ogrskem).[7] Vzhodna slovenščina se je samostojno razvijala in je bila pod vplivom kajkavske hrvaščine (ta jezikovni vpliv je bil najmočnejši med ogrskimi Slovenci, v današnjem Prekmurju in Porabju)[8]
Protireformacija je ustavila in ovirala razvoj slovenščine. Konec 18. stoletja so se ponovno pojavili poskusi ustanovitve slovenskega knjižnega jezika. 1784–1802 je bila v slovenščino prevedena biblija, 1768. pa je Marko Pohlin izdal Kranjsko gramatiko. Velik pomen za slovenščino ima tudi Grammatik der Slavischen Sprache in Krain, Kaernten und Steyermark, ki jo je 1808. uredil Jernej Kopitar.
V 18. stoletju so se začeli objaviti tiskane knjige tudi na vzhodnoslovenskem (panonskem) območju in so bili poskusi standardizirati slovenski jezik na podlagi lokalnih govorov.[9][10] Nastali sta dve različici vzhodne slovenščine: prva je bila knjižna prekmurščina,[11] ki je bila še vedno močno povezana s kajkavščino,[12][13] druga pa vzhodna štajerščina (v Prlekiji in Slovenskih goricah), na katero je tudi vplivala kajkavščina, medtem ko je bila v stiku z alpsko (osrednjo) slovenščino.[14]
Jezikovna merodajna oblika je bila vzpostavljena v 40. letih 19. stoletja po dolgotrajnih razpravah in zdarhah. Pomembno vlogo pri izgradnji slovenskega knjižnega jezika je imel tudi Valentin Vodnik. Izrazne možnosti novega knjižnega jezika so se v svojem polnem sijaju pokazale v književnosti.
Začetnik slovenskega romantičnega pesništva je France Prešeren, pisateljsko vejo književnosti pa so utemeljili pisatelji, kot sta Fran Levstik in Ivan Cankar. Izoblikovanje slovenskega knjižnega jezika je izpopolnjeno v 19. stoletju s slovensko-nemškim slovarjem Maksa Pleteršnika (1895) in pravopisom Frana Levca iz 1899.
Tačas so bili konkretni poskusi za standardizacijo vzhodnoslovenskega jezika (jezikovni zgled je bila prav osrednja slovenščina), vendar udeleženci namenjene organizacije t. i. Svetourbanske akademije (1803) niso se mogli dogovoriti o enotnih normah, ker so bili nekateri še vedno privrženi kajkavščini.[15] Vzhodna knjižna štajerščina je sčasoma prenehala.[16] V Prekmurju so ohranili regionalni knjižni jezik do konca druge svetovne vojne,[17] poleg tega je ta knjižna norma dosegala kakovostne ravni v leposlovju, neleposlovni književnosti in publicistiki.[18]
Slovenščina je postala uradni jezik na področju Slovenije s Prvo slovensko Narodno vlado v novembru 1918, čeprav se je po členih o enakosti narodov iz 1867 oz. 1868 že prej uporabljala kot uradni jezik na vseh področjih tudi na območju Avstro-Ogrske kjer je prevladovalo slovensko prebivalstvo. 4. marca 1849 je cesar izdal patent s katerim je bila slovenščina uvrščena med 10 jezikov, v katere so prevajali državni zakonik in deželne zakonike (prvič 1. november 1849) in je tako prvič obveljala kot uradni državni jezik.
Danes je knjižni jezik stanoviten in dobro opisan in utemeljen ter preiskan. Iz obilice priročnikov velja izpostaviti Slovar slovenskega knjižnega jezika (1970–1991) SAZU (Slovenske akademije znanosti in umetnosti) ter zadnji izvod Slovenskega pravopisa iz 2001. Četudi razvoj knjižne slovenščine je bil precej enostranski, ker se je sčasoma izoblikoval neenakopraven položaj osrednje in vzhodne slovenščine. Stanislav Škrabec ali Jakob Rigler v svojem nazorskem stališču sta označila vzhodno slovenščino kot »nepravilno« normo, osrednjo slovenščino pa kot edini pravilni in normativni knjižni jezik.[19] Tudi še danes niso popolnoma revidirana tista mnenja, ki imajo prekmurščino ali vzhodno štajerščino za jezikovni separatizem, raznarodovanje ipd.[20]
Zvrsti slovenščine
[uredi | uredi kodo]Slovenski jezik ne obstaja le v eni obliki, ki bi bila enaka za vse govorce. Razlike v jeziku so odvisne zlasti od tega, kje je bil govorec rojen, komu je sporočilo namenjeno, v kakšni vlogi nastopa itd.[21] Govorimo o jezikovnih zvrsteh, tj. različnih vrstah jezika glede na družbenost, funkcije, prenosnika, metrum in časovnost. Zvrsti imajo svoje izgovorne, besedne, oblikoslovne, skladenjske in druge posebnosti.[22]
Slovenščina pozna naslednje jezikovne zvrsti:[22]
- socialne zvrsti (zemljepisne posebnosti, razlike odvisne od tega, komu je sporočilo namenjeno itd.[21]):
- knjižni jezik (knjižni zborni jezik in knjižni pogovorni jezik)
- pogovorni jezik
- pokrajinske narečne skupine, narečja in mestne govorice
- interesne govorice (sleng, žargon in latovščina)
- funkcijske zvrsti (glede na namene, za katere se uporablja[21]):
- časovne zvrsti:
- sodobni jezik
- zgodovinski jezik
- mernostne zvrsti:
- prenosniške zvrsti (razlike so odvisne od tega, ali se jezik govori ali piše[21]):
- govorjeni jezik
- zapisani jezik
Slovnica knjižne slovenščine
[uredi | uredi kodo]Glasoslovje
[uredi | uredi kodo]Slovenski knjižni jezik ima 29 pomensko razločevalnih glasovnih enot (t. i. glasnikov ali fonemov), npr. piti – biti. Delijo se na samoglasnike in soglasnike, soglasniki pa na zvočnike in nezvočnike:[22]
- samoglasniki: i; ozki in široki e; a; ozki in široki o; u; polglasnik [ə];
- soglasniki:
- a) zvočniki: m, n; r, l; v, j;
- b) nezvočniki: p – b, f; t – d, s – z, c; š – ž, č – dž in k – g, h.
Sklanjanje
[uredi | uredi kodo]Slovenščina ima šest sklonov: imenovalnik, rodilnik, dajalnik, tožilnik, mestnik in orodnik. Samostalniki se v slovenščini sklanjajo z dodajanjem obrazil (obstajajo izjeme, ko se spremeni sam samostalnik ali izniči samoglasnik).
V slovenščini obstaja šest sklanjatev.
Primer sklanjanja (beseda konj, prva moška sklanjatev):
Skloni | Vprašalnice | Sklanjanje (konj) |
1. imenovalnik | kdo ali kaj? | konj |
2. rodilnik | koga ali česa? | konja |
3. dajalnik | komu ali čemu? | konju |
4. tožilnik | koga ali kaj? | konja |
5. mestnik | (o) kom ali (o) čem? | (o) konju |
6. orodnik | (s) kom ali (s) čim? | (s) konjem |
Spreganje
[uredi | uredi kodo]govoriti | ednina | dvojina | množina |
1. oseba | govorim | govoriva | govorimo |
2. oseba | govoriš | govorita | govorite |
3. oseba | govori | govorita | govorijo |
Slovnični časi
[uredi | uredi kodo]Slovenščina pozna štiri slovnične čase: predpreteklik, preteklik, sedanjik in prihodnjik, vendar se predpreteklik v vsakdanjem jeziku več ne uporablja, predpreteklik je bil velikokrat uporabljen v slovenskih knjigah.
Glagol hoditi v vseh časih (uporabljen je glagol v ednini, tretji osebi in moškem spolu):
predpreteklik | preteklik | sedanjik | prihodnjik |
je bil hodil | je hodil | hodi | bo hodil |
Narečja
[uredi | uredi kodo]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/46/Slovenian_Dialects.svg/250px-Slovenian_Dialects.svg.png)
Po splošni oceni ima slovenščina 48 narečij in govorov. Tolikšna raznovrstnost jezika je pogojena z geografskimi, političnimi, zgodovinskimi, družbenimi in drugimi razlogi.
Narečnih skupin je osem: dolenjska, gorenjska, koroška, primorska, štajerska, panonska, rovtarska in kočevska.
Slovenska narečja so različna tudi do te mere, da se nekatere različne narečne skupine med seboj le stežka razumejo.
V javnosti se uporablja knjižna slovenščina, ki se jo večinoma srečuje le v knjižni obliki ter javnih občilih. Knjižna slovenščina je abstrakcija narečnih sistemov po dognanjih zgodovinskega jezikoslovja in temelji zlasti na osrednjih narečjih (dolenjščini, gorenjščini).
Funkcije slovenskega jezika
[uredi | uredi kodo]Slovenski jezik je državni in uradni jezik Republike Slovenije, je tudi uradni jezik v zamejskih območjih s slovenskimi manjšinami.
Ob sprejetju Slovenije v Evropsko unijo je postal tudi eden od uradnih jezikov te organizacije.[23]
Glej tudi
[uredi | uredi kodo]- glasoslovje slovenskega knjižnega jezika
- slovenska abeceda
- slovenski pravopis
- slovenska slovnica
- slovenska književnost
- prekmurski knjižni jezik
Prevzete besede
[uredi | uredi kodo]Zelo veliko slovenskih besed izhaja iz skupnega staroslovanskega besednega zaklada, zato je veliko besed v slovenščini, srbščini/hrvaščini, češčini, ruščini in drugih slovanskih jezikih podobnih. Nekateri besedni koreni so v sorodnih jezikih prevzele različne pomene (lažni prijatelji prevajalcev). Preglednica lažnih prijateljev slavistov je ena izmed Wikiknjig: False Friends of the Slavist, katere del je seznam pravih in lažnih prijateljev med slovenščino in drugimi slovanskimi jeziki.
Nekateri besedni koreni so naredili širok ovinek: praslovanska »izba« se je ohranila v številnih slovanskih jezikih (tudi slovenščini) in ponekod pomeni preprosto bivališče, hišo ali bajto (ruska izbá), drugod pa, kot v slovenščini, sobo ali osrednji bivalni prostor v hiši (izba v poljskih in slovaških Tatrah). Slovenska »soba« naj bi imela isti koren in naj bi spremenjena prišla preko madžarščine.
Novejše izposojenke iz slovanskih jezikov
Besede/izgovarjava
[uredi | uredi kodo]Sklici
[uredi | uredi kodo]- ↑ »International Mother Language Day 2010«. Statistical Office of the Republic of Slovenia. 19. februar 2010. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 25. decembra 2018. Pridobljeno 29. januarja 2011.
- ↑ Toporišič, Jože (2008). »Slovenski jezik se predstavi«. Slavistična revija. Zv. 56, št. 3. str. 383–398.
- ↑ Marko Jesenšek (2021): Poglavja iz razvoja slovenskega jezika. Maribor: Mednarodna založba Oddelka za slovanske jezike in književnosti, Filozofska fakulteta. (Mednarodna knjižna zbirka Zora, 145). ISBN 978-961-286-548-1. str. 9.
- ↑ Rigler, Jakob (1965). »Osnove Trubarjevega jezika«. Jezik in Slovstvo. Zv. 10, št. 6/7. str. 161–171. COBISS 14210093. Dokument v dLib.
- ↑ Rigler, Jakob (1968). »Nekdanja ljubljanščina kot osnova Trubarjevega jezika«. Začetki slovenskega knjižnega jezika. Ljubljana: Slovenska akademija znanosti in umetnosti. OCLC 441271728.
- ↑ Marko Jesenšek (2013): Poglavja iz zgodovine prekmurskega knjižnega jezika. Maribor: Mednarodna založba Oddelka za slovanske jezike in književnosti, Filozofska fakulteta. (Mednarodna knjižna zbirka Zora, 90). ISBN 978-961-6656-93-1, str. 14.
- ↑ Jesenšek 2013: str. 15-19.
- ↑ Jesenšek 2013: str. 21-24.
- ↑ Jesenšek 2013: str. 53.
- ↑ Marko Jesenšek (2015): Poglavja iz zgodovine vzhodnoštajerskega jezika. Maribor: Mednarodna založba Oddelka za slovanske jezike in književnosti, Filozofska fakulteta. (Mednarodna knjižna zbirka Zora, 110). ISBN 978-961-6930-38-3. str. 36.
- ↑ Jesenšek 2013: str. 57-61.
- ↑ Domen Krvina, Andrej Lažeta (2018): Vpliv kajkavskih molitvenikov na prvi prevod Marijinih litanij v staro knjižno prekmurščino. Bogoslovni vestnik.
- ↑ Marko Jesenšek: Stične točke pri oblikovanju slovaškega in prekmurskega knjižnega jezika. Jezik in slovstvo
- ↑ Jesenšek 2015: str. 36-38.
- ↑ Jesenšek 2015: str. 45-47.
- ↑ Jesenšek 2015: str. 48-49.
- ↑ IDEJA ZA POBUDO PREKMURSKI JEZIK - IZBIRNI PREDMET – Prekmursko društvo General Maister Murska Sobota
- ↑ Jesenšek 2013: str. 82-260.
- ↑ Jesenšek 2015: str. 36.
- ↑ Jesenšek 2015: str. 37.
- ↑ 21,0 21,1 21,2 21,3 Žagar F. Slovenska slovnica za vsak dan. Celjska Mohorjeva družba, 2011.
- ↑ 22,0 22,1 22,2 Slovenski pravopis, Ljubljana 2007.
- ↑ »Pravne in jezikovne zbirke«. Ministrstvo za zunanje zadeve Republike Slovenije. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 25. marca 2014. Pridobljeno 12. septembra 2013.
Zunanje povezave
[uredi | uredi kodo]- Fran, slovarji Inštituta za slovenski jezik Frana Ramovša ZRC SAZU
- Inštitut za slovenski jezik Frana Ramovša
- Zbornik Slovenski jezik/Slovene Linguistic studies, mednarodna jezikoslovna revija
- Phon.ucl.ac.uk - Slovenščina (angleško)