Vasile Motrescu
Vasile Motrescu | |
![]() | |
Date personale | |
---|---|
Născut | ![]() Vicovu de Jos, Suceava, România ![]() |
Decedat | (37 de ani) ![]() Botoșani, România ![]() |
Cauza decesului | execuție prin împușcare (plagă împușcată[*] ) ![]() |
Cetățenie | ![]() ![]() |
Ocupație | țăran[*] ![]() |
Limbi vorbite | limba română ![]() |
Modifică date / text ![]() |
Vasile Motrescu (n. , Vicovu de Jos, Suceava, România – d. , Botoșani, România) a fost un luptător anticomunist bucovinean. A luptat în cel de-Al Doilea Război Mondial. A făcut parte din mai multe grupări anticomuniste, acționând în Bucovina. A murit la Botoșani, pe 29 iulie 1958, la orele 21:30, fiind executat după ce a fost capturat prin trădare.
Biografie
Vasile Motrescu era născut pe 11 octombrie 1920, în satul Vicovu de Jos, județul Suceava, într-o familie de țărani săraci, ca fiu al lui Pentilei și al Sofiei Motrescu, alături de încă 3 frați: Ion, Constantin și Gheorghe. A absolvit 6 clase primare și s-a desăvârșit în agricultură până în 1942, când este recrutat în armată și pleacă pe frontul de est.
După război, revine în satul său natal, se însoară și are doi copii, George și Sofia.
Vasile Motrescu nu a făcut parte din nicio organizație politică.
Acesta avea o cultură generală și o educație deosebite, în ciuda puținilor ani de școală, de educația lui ocupându-se părinții. Era un iubitor și un excelent cunoscător al istoriei românilor, îndeosebi a Moldovei.[1][2]
Haiducia
Prima condamnare
În 1944, odată cu ocuparea Bucovinei de Nord de către armata roșie, se alătură grupării de partizani anticomuniști conduse de Vladimir Macoveiciuc [3], iar în 1949 află că este urmărit de Securitate pentru acțiunile anticomuniste întreprinse cu 5 ani mai devreme, fapt ce îl determină să se retragă în pădurile Bucovinei.[4]
În perioada următoare, face parte din gruparea condusă de Constantin Cenușă, cel alături de care a fost condamnat la 31 de ani de închisoare de către Tribunalul Militar Iași datorită „activității desfășurate în spatele trupelor sovietice în primăvara anului 1944”.[5]
A doua condamnare
Se predă la insistențele familiei și în urma promisiunilor făcute de Securitate, în 1951, și este folosit de către Securitate ca element infiltrat în grupul Carpatin-Făgărășan, condus de către Ion Gavrilă Ogoranu, pentru obținerea de informații și capturarea membrilor. Referitor la acest moment, în 1968, la aniversarea a două decenii de la înființarea Securității, a fost trimis Consiliului Securității Statului un raport semnat de locotenent-colonelul Gheorghe Alexandru despre acțiunea de prindere a celor doi „bandiți”, Vasile Motrescu și Gavril Vatamaniuc, întreprinsă de maiorul Munteanu Constantin: „Motrescu Vasile originar din comuna Vicovu de Jos, după ce a trădat misiunea încredințată în prinderea bandei Gavrilă din Făgăraș, care a avut ca urmare împușcarea unor informatori infiltrați în această bandă, a devenit fugar, polarizând în jurul lui alte trei elemente: Vatamaniuc Gavril și frații Chiraș (Ion și Gheorghe) originari din comuna Sucevița, care își desfășurau activitatea în zona muntoasă a comunelor: Sucevița, Voitinel și Vicovu de Jos.
Aceștia terorizau muncitorii din pădure, în special membri de partid și efectuau periodic jafuri la stânele din zonă, creând o stare de spirit nefavorabilă”.[6] Ion Gavrilă Ogoranu mărturisește că Vasile Motrescu l-a salvat pe el și o parte din grupul său din capcana întinsă de Securitate, șoptindu-i lui Ghiță Hașu „Frățiorilor, sunteți vânduți și înconjurați”, spunându-le securiștilor, în urma dejucării planului lor: „Ați crezut că-mi voi vinde frățiorii mei? V-ați înșelat, tâlharilor!”.[7] Într-un interviu din 1991, Ion Gavrilă Ogoranu relata: „Am fi căzut sigur în capcană, dacă în acea grupă de falși partizani nu s-ar fi aflat un bucovinean înalt, în haine naționale, Vasile Motrescu, care ne-a salvat viața”.[8]
Se întoarce la Securitate, îi minte legat de întâmplarea cu grupul Carpatin-Făgărășan, și este folosit într-o încercare de capturare a lui Macoveiciuc Silvestru, în fața căruia se desconspiră. Este condamnat la 23 de ani și șase luni de închisoare din cauza „eșecurilor” sale.[9] În urma acestei sentințe, pleacă iar în pădure, la 23 mai 1952.
A treia condamnare
Tot în 1952, la o lună de la salvarea grupului condus de Ion Gavrilă Ogoranu, se alătură lui Gavrilă Vatamaniuc (fugar din 1948) și fraților Chiraș Ioan și Gheorghe, care aveau să fie împușcați de trupele securității mai târziu.[10] Alături de acest grup, Vasile Motrescu răspândește manifeste și contribuie la întărirea ideii în rândul bucovinenilor că occidentul va răsturna regimul instaurat de către sovietici și că un nou război este în apropiere.
În toată această perioadă, (1952-1958), Vasile Motrescu trimite autorităților o serie de scrisori în care arată motivele pentru care s-a refugiat în munți, prezentând totodată și starea de nemulțumire existentă în rândul țărănimii din Bucovina, în fața colectivizării forțate. El cere grațierea deținuților politici și eliberarea, în special, a lui Constantin Cenușă, promițând că dacă aceste cereri vor fi îndeplinite, el va ieși din clandestinitate. Un caiet, de 38 de pagini, cu însemnările și poeziile sale, din anul 1953, este depus la Miliție.[11]
Grupul construiește un bordei în toamna anului 1954 în pădurea de la Bâtca Corbului, bordei care este atacat de trupele securității pe 18 ianuarie 1955, ocazie cu care Vasile Motrescu împușcă mortal doi ostași, pentru a putea să fugă. În bordei a fost găsit un petic de hârtie intitulat "Către călăii Neamului Românesc", semnat partizan Vasile Motrescu.[12]
După atacul Securității, părăsește grupul Vatamaniuc și acționează pe cont propriu.
La 30 ianuarie 1956 este condamnat a treia oară, de data aceasta la moarte prin împușcare pentru „crima de acte de teroare”, fiind considerat de Securitate drept șef al grupării Vatamaniuc.[13]
Trădarea
Este trădat la mijlocul lunii ianuarie 1958 de către Toader Șfichi, în timp ce se afla la una dintre gazdele sale din anii 1955-1958: Gavril și Valeria Șfichi din Gălănești. Aceștia, pe lângă adăpostul oferit, i-au furnizat hârtie pentru a-și redacta jurnalul.[14] Este închis la Penitenciarul Botoșani și îi este considerată valabilă condamnarea din 1956. În urma respingerii recursului și a cererii de grațiere, este executat la Botoșani pe 29 iulie 1958, la orele 21:30.
Familia
Familia lui Vasile Motrescu a avut foarte mult de suferit din partea organelor statului, datorită activității sale. Neamul Motreștilor a suferit ani grei de temniță. 60 de persoane arestate au primit peste 700 ani de închisoare și toată averea confiscată. Mama, frații, logodnica, toți au fost schingiuiți, trași la grindă cu funia să-l predea pe Vasile Motrescu. Sofia Motrescu, mama lui Vasile, a fost arestată pe 24 mai 1958, fiind acuzată de „favorizarea crimei de acte de teroare”. Fratele său, Gheorghe, s-a întors paralizat de picioare din pușcărie.[15]
Din cauza activității lui Vasile, cei doi copii ai lui n-au avut voie să studieze decât 4 clase primare.
Poezii
În timpul haiduciei, Vasile Motrescu a scris mai multe poezii, de o artă naivă, însă care reflectau sinceritatea și viața dusă de haiduc.
Frunză verde matostat
Frunză verde matostat
Oare cin' m-a blestemat
De nu pot trăi în sat,
Numa-n codru înarmat?
Să-mi câștig pâinea cu-amar,Să stau prin păduri fugar?
Pentru Sfânta Libertate,
Prin păduri umblu, măi, frate,
Ca melcul cu casa-n spate!
De robia comunistăAm lăsat copii, soție,
M-am lipsit de libertate
Și m-am dus în haiducie.
Cine spune că mi-e bineSă vină-n codru cu mine,
Să șadă numai trei zile,
Să vadă cât mi-e de bine.
Să mănânce din mâncareCâștigată cu sudoare,
Udată cu lăcrămioare,
Să vadă și-al meu somn dulceCu mâna pe țeava puștii
Și cu capul pe cartușe
Poiana SihastruluiPoteca haiducului
Stând pe marginea poienei
Ascult cântecul Ilenei
Ea cantă și strânge fân,
Mie-mi curg lacrimi în sân.
Ea cântă și pologește,
Iar eu n-am nicio nădejde.
Cine-ar putea să-mi descrie
Traiul meu, viața pustie
Ce-o trăiesc în haiducie
Pe coastă la Sihăstrie?
Frunză verde, floare deasă,De trei ani sunt dus de-acasă
Haiduc în pădurea deasă,
Traiul mi s-a părut greu,
Dar viața-i tare frumoasă,
Mi-i somnul pe floricele,
În cântec de păsărele.
De cum mă scol pân-mă culc
Păsări cântă și un cuc.
Mi-am trăit zilele mele
Prin poieni cu floricele,
Cântând în frunză de jele.
De n-aveam pușca în codru
Aș fi-nnebunit cu totul.
Păsările, țapii, pușca
Îmi sunt mângâierea mea.
Vara-mi cântă păsări, cucul
Iarna-mi urlă-n Prislop lupul,
Vara dorm pe floricele
Și iarna strâng din măsele.
În pământ zac sub o stâncă,
Și urâtul mă mănâncă.
Pe marginea codrului,La piciorul porcului,
M-a ajuns o supărare
Uitându-mă-n sat pe vale
De la vale de Portiță
Am dormit într-o căpiță
Într-o căpiță de fân
Cu genunchii strânși la sân.
Codrule drag
Mi-a cântat o păsărea
Că vin câini pe urma mea.
Nici n-apucai să mă culc
Și trebuie să mă duc
De pe coastă la Haciung,
La poiana Mese-n fund.
La Vicov și prin poieniStau la pândă milițieni.
Mă păzesc când vin în sat
Să-mi iau ceva de mâncat
Mănânc fragi, frunze de fag
Și la sat eu nu mă trag.
Dacă vin la sat, la vale,
Îmi iau crucea în spinare.
Frunză verde trei smiceleLa preluca din Pormele
Strânge-o fată floricele.
Fata strânge viorele
Și eu cânt doină de jele.
Dumnezeul vieții mele,
Codrule, sub umbra ta
Mi-am trăit viața mea
Când sta lumea-n închisori.
Tu mi-ai fost de ajutor
De-acasă când am fugit
De comuniști hăituit.
La tine când m-am suit
Tu mi-ai zis ,,Bine-ai venit!"
Tu mi-ai dat pat de dormit,
Cetină de-acoperit
Și locuri tari de trăit
De dușmani m-ai ocrotitȘi de lume m-ai ferit.
Codrule, scump frățior,
Tu mi-ai dat când a fost dor
Cărniță de țăpușor,
Apă rece din izvor.
Cât îi Pietroasa de lată
Nici o palmă nu-i lăsată
De-al meu picior necălcată
Cât îi Ascunsu de lung
Din Măgură la Haciung
Nu-i rămas metru pătrat
De-al meu picior necălcat.
Nu există brădănel
Să nu fi dormit sub el
Nu-i izvor, nici sforăcel, Să nu fi băut din el,
Nici un țap să fi lăsat
Ca să nu-l fi împușcat,
Ori să văd vreun godăcel
Și să nu mănânc din el
Când îmi era dor de sat
Mă suiam pe-un fag înalt.
De pe vârf, la Bâtca Mare,
Mă uitam în sat, pe vale,
Pe Măgură la izvor.
De necaz am vrut să mor!
De miliție hăituit
Măgura când am suit
Cădeam jos de obosit
În zăpadă m-am trântit
Și-acolo am adormit.
Somnul din cotul cărării
Mi-a mâncat șira spinării.
Răzeșii
De-ar putea ca să învie
Ștefan Vodă din mormânt,
În Moldova ca să vie
Să vadă ce-i pe pământ,
Ar vedea cum gem răzeșii
Și-al lui lăcaș pângărit,
Apăsați de dări plăieșii
Și pe Dumnezeu hulit,
Iar Moldova iui iubită
Sfâșiată de păgâni,
De străini e jefuită
Și-al ei rod mâncat de câini,
Prefăcută-a ei hotară,
Toate întoarse pe dos,
Silnicia peste țară,
Peste-al ei popor de jos.
Răzeșimea României
A ajuns în chinuri mari,
Iar apărătorii gliei
Stau prin temniți și fugari.
Să vadă cum moldovenii
Se zbat într-un chin cumplit,
Cum se zvârcolesc sătenii
Sub gârbaciul moscovit.
Lacăt greu poartă la gură
Și în inimă venin,
Căci cu legea munca-i fură
Și în casă-i e străin
Să mai vadă cu mâhnireCă ogorul ce i-a dat
Cu-a lui mână-n stăpânire
E silit să-l facă dat.
El s-ar duce-ntr-o mânie
Și-ar aprinde foc pe dealuri
Răzeșimea României
Să se-adune valuri, valuri,
Uragan împins de zloată
De prin codri să pornească
Să curețe de-a lor gloată
Toată Țara Românească.
Să le spulbere gunoiul
Și sămânța să le piară,
Să se ducă cu puhoiul
Patrioții fără țară
Ce vor frații să-și robească,
Cu minciună și ocară
Neamul să ni-I prăpădească,
La străini să vândă țara.
Cu legea noastră strămoșească
Stăpâni să fim vrem pe pământ,
Cu drag ca omul să-l muncească
Și cu credința-n Domnul Sfânt.
Aceasta este glăsuirea Poporului.
Într-un cuvânt,
Dreptate cere omenirea
Și libertate pe pământ!
Dezleagă-te, române!
Dezleagă-te, române,
Din lanțul tiraniei,
Căci nu-s stăpâni păgânii
Pe codrii României
Aruncă de Ia gurăLăcata și vorbește
Și urcă sus, pe munte,
La luptă deci pornește!
Să fiarbă al tău sângeȘi-n tine răzvrătire
Sfărâmă greul jug
Prin luptă și unire.
Adu-ți aminte, frate,
Că ești neam de eroi!
De-ai tăi străbuni s-a frânt
Al hoardelor puhoi
Ce-a vrut și altădată,În vremile uitate,
Ogorul să ni-I calce
Și—a noastră libertate.
Nu vezi ce vreau străiniiCe vor să ne robească?
Din munca și-al tău sânge
În lene să trăiască
Din munca ta cinstită,Sudoarea ta și frânturi
Se-ndoapă lenevind
Armatele de trântori
Ce stau cu biciu-n mână,Impun autoritate,
Colhoz și dezbinare
Și fără libertate
Plecat, să lingi țărâna,
Supus fără cuvânt
Și slugă să le fii
Străin pe-al tău pământ
Pe tine, rob al muncii,În clase te-a-mpărțit
Mai lesne să le fie
De 5upt, de jefuit.
Dezleagă-te, româneȘi uită-ți suferința
Trăznește-n ei și sfarmă
Și curmă umilința
Și apără-ți avutul,Credința și ogorul
Și lasă în pustie
Colhozul și tractorul.
De ce să-ți fure munca,Sudoare frunții tale?
Sfărâmă colectivul,
Croiește-ți altă cale!
De ce suporți dușmanii,
Te pleci la nedreptate?
Ridică-ți fruntea sus
Și vină de te bate
Cu cei ce-ți iau pământulȘi vitele din plug
Și ridică-ți fruntea sus
Și scutură-al tău jug!
Se cade, nu știi oareCa graniță să fie
Pe-al tău ogor?
Nu vezi Că trupul României
Și-a ta mândră grădinăÎn două-i împărțită
De liftele păgâne
Stând tristă, veștejită?
Dezelagă-te, româneDreptate ca să-ți faci
Și-arată vitejia
Străbunilor tăi daci!
Păgânii să o știeCă sângele nu-i apă
Te luptă vitejește
De cotă de te scapă!
Zdrobește-orânduireaStrăinilor de-afară,
Dreptate, libertate
S-avem la noi în țară!
Pentru Iibertate
De mult ce-am iubit libertatea cu drag,
De spaima-nchisorii, de-al Rusiei jug,
Lăsat-am pustiu al căminului prag
Și sapa ruginii și coasă și plug.
Lipsit m-am lăsat și plin de amar,
Când pruncii micuți i-am strâns lângă piept
În mână-am luat al soartei pahar
Și al vieții destin pe nedrept
Și sus către munte, pe-a codrului cale,
Acuma cinci ani plecat-am de-acasă.
În urmă-am lăsat suspinuri și jale,
Nevastă, copii și mamă duioasă
Ei fără să știe de-a lumii-împărțire
De grele necazuri ce vin,Ei fără să știe de-a mea despărțire
De milă-au rămas și de chin.
În gheara mizerii, se-zbat copilașii,
Nevastă și frați, părinți chinuiți
Din dreptul vieții ne-a șters vrăjmașii
La moarte cu toții suntem osândiți.
Prin codrii-am trăit cu greu și în chinuri,
Cu foame, viață amară și gol.
Prin ploi și prin geruri umblând cu suspinuri
Pe creste făcut-am al țării ocol.
De casă-am avut copacii, tufișe
Și cetina verde sub mine pe geruri,
Iar hrana mi-au dat-o creștinii miloși,
Nădejdea, credința la Tatăl din ceruri.
Cu trupul sleit de puteri
Ajuns-am la mijloc de viață
Prin gând mi-au trecut străbune-amintiri
Și lacrimi sudoare pe față.
Prin undele morții trecut-am pe drum
Frumoasa și tânăra viață,
Mă uit la ea și nu e acum
Decât un fir subțire de ață.
Ce-mi poartă osânda și haina durerii
Și zilele-mi negre, le leagă de brazi
Privind mereu spre locul tăcerii
Cu gândul la soarta și ziua de azi.
Cu greu am trecut al vieții nou an
Cu moartea de mână, cu-amar, cu necazuri,
Pășit-am acum pe al șaselea an,
Prin grele furtuni și talazuri.
Căci nu știu, vedea-voi cu ochii-mplinită dorința
Și liber cu lumea în sat să trăiesc
De nu mi-o curma un dușman suferința
Și viața în chin așa să-mi sfârșesc.
Căci nu e viață mai scumpă la mine.
În care-am trăit lipsit de noroc.
Decât libertatea ce o port pe coline,
Pe a munților creste, iubită cu foc.
Legământ am făcut cu al țării pământ.
Note
- ^ „Vasile Motrescu era un excelent cunoscător al istoriei României, aprecia, în 1994, Gavril Vatamaniuc, și deseori ne oferea adevărate prelegeri pe care le ascultam cu deosebit interes”
- ^ >Adrian Brișcă, O zi din viața unui partizan. VI, în A.T., nr. 3/1995, p. 103
- ^ Adrian Brișcă, Rezistența armată anticomunistă din România. 1944-1962, în A.T., nr. 1-2/1999, pp. 42-43
- ^ Mișcarea armată de rezistență anticomunistă din România. 1944-1962, coord. prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru, București, Editura Kullusys, 2003, pp. 285
- ^ Mișcarea armată de rezistență anticomunistă din România. 1944-1962, coord. prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru, București, Editura Kullusys, 2003, pp. 285
- ^ A.M.I., fond D.M.R.U., inv. nr. 7389, dosar nr. 34, ff. 89-96)
- ^ Brazii se frâng, dar nu se îndoiesc, Ion Gavrilă Ogoranu, p. 234
- ^ Adrian Brișcă, O zi din viața unui partizan. III, în A.T., nr. 4/1994, p. 101
- ^ Adrian Brișcă, Vasile Motrescu (1920-1958) în Dicționar biografic. A.T., nr. 4/1994, pp. 217-220
- ^ Adrian Brișcă, O zi din viața unui partizan. III, în A.T., nr. 4/1994, p. 109
- ^ Caietul conținea scrisoarea lui Vasile Motrescu adresată D.G.S.S. intitulată „În cinstea zilei de 23 August aștept libertatea”, urmată de 14 poezii compuse de el în timpul cât a fost partizan: „Ascultați versurile mele”, „Răzeșii”, „Frați români”, „Dezleagă-te, române!”, „Robie”, „Strânge-l pe țăran!”, „Pentru libertate”, „Soarta vieții”, „Haiducii”, „Oda Bucovinei”, „Moartea”, „Traiul meu”, „Primăvara”, „Codrule drag”. (vezi Adrian Brișcă, O zi din viața unui partizan. VI, în A.T., nr. 3/1995, p. 102)
- ^ Mișcarea armată de rezistență anticomunistă din România. 1944-1962, coord. prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru, București, Editura Kullusys, 2003, pp. 287
- ^ Mișcarea armată de rezistență anticomunistă din România. 1944-1962, coord. prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru, București, Editura Kullusys, 2003, pp. 288
- ^ Valeria Șfichi relatează într-un interviu din 1994 episodul arestării: „În noaptea de 13/14 ianuarie 1958, pe la orele 10 seara, eram culcați. Câinele a început să latre insistent. Soțul meu, Gavril, a ieșit afară și a văzut curtea plină de securiști. Casa era înconjurată. Vreo 10-12 inși, în haine civile, au intrat la mine în cameră. După ce am aprins lampa, m-au întrebat:
- — Vasile este aici?
- — Da.
- — E înarmat?
- — Nu are niciun fel de armă la dânsul.
- — Unde-i arma?
- — Nu am armă la mine, decât un cuțit de tăiat pâine.
- ^ „Eroului îi stă bine cu moartea sa. Vasile Motrescu. Partizanul surghiunit 14 ani!”. www.ferratum.ro.[nefuncțională]
Bibliografie
- Mișcarea armată de rezistență anticomunistă din România. 1944-1962, coord. prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru, București, Editura Kullusys, 2003
- Adrian Brișcă, O zi din viața unui partizan
- Adrian Brișcă, Radu Ciuceanu, Rezistența armată din Bucovina. 1944-1950, vol. I, București, 1998