Varieté
A varieté (a. m. változatosság) egyfajta művészeti előadás, amely különböző műfajú attrakciók sorozatából áll (komikus mondókák, dalok, táncok, bohózat, akrobatika, illuzionizmus és egyebek), anélkül, hogy közös szál fűzné össze őket. Más szórakozási formák (kávéházi ének, burleszk, cirkusz stb.) továbbfejlődéseként született meg a 19. század közepe felé, amikor a színházak saját önállóságot szereztek.[1][2]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/Nino_Taranto_e_Isa_Barzizza.jpg/264px-Nino_Taranto_e_Isa_Barzizza.jpg)
Története
szerkesztésA varieté a népszerű szórakoztatásban gyökerezik: feuilletton-drámák, polgári vígjátékok, cirkuszi vagy utcai művészek, énekesek előadásaiban. A hozzá felhasznált terek, következésképpen a közönség lehetnek vezető színházak, ahol csak neves művészek lépnek fel, nagy népszerűségnek örvendő színházak, kávéházakban kialakított kisszínházak vagy bármilyen más olyan hely, ahol színpadot fel lehet állítani. Kezdetben gyakran a művészek, karakterek és beállítások „franciásítása” volt, Franciaországon kívül. Az egzotizálás közeledett a párizsi századfordulóhoz, amely a szórakoztatás és a látszólagos külföldi eredet szinonimája, s amely nemzetközi hírnevet szerzett, s ezzel nagyobb vonzerőt teremtett.
A kanzonetta és a monológ között félúton lévő számokkal kezdtek, hogy aztán áttérjenek a karikatúrára, amelynek feltalálását Nicola Maldaceának[3] tulajdonítják, és amely a „típusok” karikatúrájából állt. Ő volt a viveur (valóság) karikatúrájának feltalálója, az értelem nélküli szépségnek, hogy aztán balettszámokkal, bűvészettel, transzformációval és egyebekkel bővüljön. A színész jól körülhatárolt karaktert képvisel, a számok gyakran estéről estére változnak.
A varieté a földrajzi elhelyezkedés szerint nagyon eltérő volt, éppen azért, mert a színészek, a népszerű műfajok énekesei, a humoristák nagymértékben merítettek saját hagyományaikból: beszélhetünk észak-közép-olaszországi színházról, amely Venetóban, Piemontban, felismerhető. Lombardiában és Toszkánában, valamint egy közép-délolasz színházé, amelynek pólusai Róma és Nápoly voltak. A műsor gyakran színész-írótól született, az általa felolvasott darabok szerzőjétől: a híres varietéművészek valójában Totò, Raffaele Viviani, Ettore Petrolini, Gustavo De Marco, jól körülhatárolható és változatos típusok alkotói. Leopoldo Fregoli viszont hozzájárult a huszadik századi színész dinamikus testének gondolatához,[4] más művészekkel együtt a színházi művészet megújításának irányába haladva, amelynek a varieté az előfutára volt.
A varieté – a drámai színháztól vagy általában a „magasszínháztól” eltérően – nem számított igazi művészetnek, és egyfajta kiközösítést szenvedett el a kritikusok és a színházkedvelők részéről. Ez pedig szigorúan szakmai szinten is következményekkel járt: a varietéművészek nem juthattak nyugdíjhoz. amelyeket az olasz állam biztosított más ágazatokban dolgozó kollégáiknak, miközben maguk a varietészínházak sem részesültek semmilyen állami támogatásban. Az olasz fasizmus idején a dialektusban mutatkozó műsorok visszaszorításának és a külföldi meghívások nemzeti tömegkultúra nevében történő lemondásának vágyából fakadó kiközösítés erősen hátrányos helyzetbe hozta az egyre kevésbé keresett és reprezentált varietét.
Filippo Tommaso Marinetti 1913-ban a Lacerba című újságban publikálta a varietészínház kiáltványát, amelyben egy olyan színháztípus újszerűségét emelte ki, amely tagadja a valóságosságot, és helyette a látványosságot és a paradoxont részesítette előnyben. Még a nemzetközi szórakoztatás néhány nagyszerű főszereplőjére, mint például Gordon Craig-re hatott és lenyűgözte a bársonyszínházi körökön kívül kínált vígjáték.
A huszadik század első éveiben a színész alakjáról folytatott vitában Luigi Pirandello ellenségesnek vallotta őt a drámaművészettel szemben, mivel lényegében elárulta a szöveget és egy karakter „életét”. Másrészt Silvio D’Amico kritikus azzal érvelt, hogy a nagyszerű színészből hiányzott a spontaneitás és az improvizációs képesség a varietében, ügyelt azonban arra, hogy ne hivatkozzon a Commedia dell'artéra.[5]
A varieté a revü nevet akkor vette fel, amikor magas szintű és szigorúan szervezett, különálló témák egyesítéseként – bármennyire vékony szál köti össze őket, amely lehet pl. egy általános téma –, és írott forgatókönyvön alapult, különben csak függönyemelésről volt szó.[6]
Más, kisebb színházi műfajokhoz hasonlóan, a varietének is először az 1930-as évektől a hangosfilmmel, majd az 1950-es évektől a televízióvall kellett versenyre kelnie. Sok sajátosságát aztán a rádiós és a televíziós változat is átvette.
A főszereplők
szerkesztésA varietéművészek többsége más műfajokba is át-átruccant, amelyek valamilyen módon kapcsolódnak egymáshoz (operett, balett, vaudville, próza, film és mások). Időrendi sorrendben:
A huszadik század 20-as éveiig
szerkesztés- Loïe Fuller (táncos)
- Harry Houdini (bűvész)
- Leopoldo Fregoli (átváltozóművész)
- Isa Bluette (szubrett)
- Nuto Navarrini (komikus)
1930-as évek
szerkesztés1940-es évek
szerkesztés- Peppino De Filippo (színész)
1950-es évek
szerkesztés- Ugo Tognazzi (színész)
- Raffaele Pisu (komikus)
- Alberto Sordi (színész és parodista)
- Isa Barzizza (showgirl)
- Franca Valeri
- Walter Chiari (színész)
1960-as évek
szerkesztés- Johnny Dorelli (énekes-színész)
- Raffaella Carrà (showgirl)
1970-es évek és később
szerkesztés- Lucia Poli (színésznő)
- Maurizio Micheli (komikus)
Jegyzetek
szerkesztés- ↑ varietà (spettacolo) – Sapere.it
- ↑ Varietà nell'Enciclopedia Treccani (it-IT nyelven)
- ↑ Maldacea Nicola, in Enciclopedia Treccani
- ↑ Fregoli Leopoldo, in Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 50 (1998), Enciclopedia Treccani
- ↑ Un po' di storia… Archivi (it-IT nyelven). [2021. január 16-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2023. január 13.)
- ↑ Dizionario dello spettacolo del '900. Baldini&Castoldi (1998. július 23.)
Fordítás
szerkesztés- Ez a szócikk részben vagy egészben a Varietà (spettacolo) című olasz Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Bibliográfia
szerkesztésÁltalános munkák
szerkesztés- Dizionario dello spettacolo del '900. Milánó: Baldini & Castoldi. ISBN 978-88-8089-295-3
- Enciclopedia dello spettacolo. Roma: Le maschere
- Teatro e spettacolo nel primo Novecento. Róma-Bari: Laterza. ISBN 88-420-3223-9
Monográfiák
szerkesztés- Maurizio Costanzo–Flaminia Morandi. Lo chiamavano varietà. Carucci (2004. július 23.). ISBN 978-8843031603
- Follie del varietà. Vicende memorie personaggi 1890-1970. Milánó: Feltrinelli
- Il teatro delle varietà. Firenze: La casa Usher. ISBN 978-88-95065-31-1
- Vieni Avanti, cretino! Storie e testi del varietà e dell'avanspettacolo. Róma-Nápoly: Theoria. ISBN 88-241-0341-3
- I segreti del varietà. Milánó: Celip
- Il varietà a Napoli: da Viviani a Toto, da Pasquariello a De Vico. Róma: Newton & Compton. ISBN 88-8183-460-X
- Il teatro di varietà in Italia. Firenze: G. Calvetti
- Il teatro di varietà: dalla Belle Époque agli anni Sessanta ed oltre, in Italia. Milánó: Nuove Edizioni Culturali
- Le stelle del varietà: rivista, avanspettacolo e cabaret dal 1936 al 1966'. Róma: Gremese. ISBN 88-7605-410-3
- Dal tramonto dell'operetta al tramonto della rivista: mezzo secolo di fasti e miserie del varietà e dell'avanspettacolo. Milánó: Pan
- Storia del varietà. Milánó: Garzanti
- Rita Cirio e Pietro Favari (szerk.): Sentimental (Il teatro di rivista italiano), in Almanacco Bompiani, Milánó, 1975, SBN IT\ICCU\TO0\1318070
Kapcsolódó szócikkek
szerkesztésTovábbi információk
szerkesztés Szótári meghatározások a Wikiszótárban
Kézikönyvek a Wikikönyvekben
Idézetek a Wikidézetben
Forrásmunkák a Wikiforrásban
Képek a Commonsban
Hírek a Wikihírekben