Jan Nepomuk z Harrachu
Jan Nepomuk František hrabě z Harrachu (německy Johann Nepomuk Franz Graf von Harrach; 2. listopadu 1828 Vídeň – 12. prosince 1909 Vídeň) byl český šlechtic z rodu Harrachů, politik, mecenáš a podnikatel. Byl stoupencem českého státoprávního programu, aktivně působil při rozvoji českého kulturního i politického života, mj. během budování Národního divadla v Praze. Byl rytířem Řádu zlatého rouna.[3]
Život
[editovat | editovat zdroj]Mládí a rodina
[editovat | editovat zdroj]Janovým otcem byl politik František Arnošt z Harrachu (1799–1884). Matka Anna (1809–1881) pocházela stejně jako Janova první manželka z českého rodu Lobkowiczů. Rozhodující vliv na něj však měl vlastenecký okruh jeho vychovatelů, mezi nimiž dominantní roli sehrál Jan Erazim Vocel, básník, později profesor archeologie, dějin umění a dějin české literatury na pražské univerzitě.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/48/Johann_von_Harrach_und_Maria_von_Lobkowitz_01_crop.jpg/170px-Johann_von_Harrach_und_Maria_von_Lobkowitz_01_crop.jpg)
Byl dvakrát ženat.[4] Poprvé s Marií Markétou princeznou Lobkowiczovou (1837–1870) z křimické linie, dcerou Jana Nepomuka Lobkowicze, po její smrti se oženil[5] s Marií Terezií, princeznou z rodu Thurn-Taxis.[6]
Měl devět dětí[7]:
- 1. Karel František Leonard (4. května 1857 – 7. prosince 1920), kvůli duševní chorobě zbaven svéprávnosti a vyloučen z dědictví
- 2. Anna Marie Gisela (7. května 1858 – 30. ledna 1938), dáma Řádu hvězdového kříže, manž. 1898 Gottlieb Emanuel svobodný pán Henn von Henneberg-Spiegel (24. července 1861, Hrzín – 14. února 1934, Komorní Hrádek), c. k. komoří, majitel velkostatků Hrádek u Sušice a Velhartice
- 3. Gabriela Terezie (26. října 1859 – 28. června 1942), dáma Řádu hvězdového kříže, manž. 1893 Gabriel Franz hrabě Marenzi de Tagliuno-Talgate (24. května 1861, Lublaň – 28. listopadu 1934), c. k. komoří, generálmajor
- 4. Otto Jan Nepomuk Bohuslav Maria (10. února 1863, Praha – 10. září 1935, Hrádek u Nechanic), c. k. komoří, poslanec českého zemského sněmu, dědičný člen rakouské Panské sněmovny, majitel velkostatku Jilemnice, manž. 1902 Karolína princezna z Oettingen-Wallersteinu (22. února 1873, Praha – 15. března 1959, Vídeň)
- 5. Alfréd (*/† 1864)
- 6. Marie Terezie Johanna (23. června 1866, Konárovice – 30. října 1947, Vídeň), dáma Řádu hvězdového kříže, manž. 1896 Stanislav Josef Maria hrabě Wisniewo-Wisniewski (15. listopadu 1859, Červonohrad – 18. května 1940, Lvov), c. k. komoří, poručík
- 7. Johanna (*/† 1869)
- 8. Markéta Karolína Františka (18. května 1870, Vídeň – 11. ledna 1935, Pernštejnské Jestřabí), manž. 1893 František Serafín princ Windischgrätz (3. července 1867, Klatovy – 13. října 1947, Sankt Anton im Montafon, Vorarlbersko), JUDr.
- 9. Arnošt František (1879–1971), c. k. komoří, rytíř Maltézského řádu, manž. 1905 Elisabeth hraběnka von Preysing-Lichtenegg-Moos (1883–1932)
Během revolučního roku 1848 se hrabě Jan spolu s otcem Františkem Arnoštem účastnil Slovanského sjezdu v Praze. O rok později vstoupil do armády Rakouského císařství, kde dosáhl hodnosti majora. Následně se věnoval správě rodinného statku a rozvoji sklárny v Novém Světě.[8]
Veřejné aktivity v hospodářské a kulturní oblasti
[editovat | editovat zdroj]V roce 1856 zakoupil a převzal do své správy velkostatek Konárovice u Kolína. Od roku 1860 byl řádným členem c. k. vlastenecko-hospodářské společnosti.[9] Záhy se postavil do čela Hospodářského spolku kolínského, později krajského spolku čáslavského a poté i královéhradeckého, roku 1863 založil rolnickou školu na svém panství Stěžery na Královéhradecku. Angažoval se také v českém průmyslu. Stal se předsedou Hospodářské jednoty kraje Táborského, České hedvábnické jednoty, Českého spolku pro vývoz a přívoz, banky Slavie aj. Své předsednictví nikdy nechápal jenom jako čestnou formalitu.[10] Byl také ředitelem lokální železniční tratě Jilemnice–Rokytnice.[8]
Má také velké zásluhy za rozvoj českého kulturního i politického života. Jako kurátor Matice české podporoval intenzivně českou literaturu. Právě s jeho podporou vydal K. J. Erben v definitivní podobě „Prostonárodní české písně a říkadla“ (1864) a jeho štědrou finanční dotací byl udržován po několik let významný matiční přírodovědný časopis Živa. Hrabě Harrach se také zasloužil o vybudování Národního divadla v Praze, v prvé řadě jeho finanční podporou, krátký čas stál i v čele Družstva pro vybudování divadla. V souvislosti s jeho podporou vypsal také soutěž o nejlepší českou operu (1863), v níž vyhráli Smetanovi Braniboři v Čechách.[8][10]
Jako předseda Společnosti muzea Království českého (dnešní Národní muzeum) se zasloužil o rozmach této instituce a náleží mu i spoluúčast na vybudování monumentální muzejní budovy na pražském Václavském náměstí. Ve Vídni v součinnosti se Slovanskou besedou, v jejímž čele stál, a spolkem Komenský založil první českou školu a vymohl konání bohoslužeb v českém jazyce.[8]
Politické aktivity na zemském sněmu a v Říšské radě
[editovat | editovat zdroj]Od 60. let byl aktivní i v politice. Přesvědčením byl staročech a český Rakušan, existenci českého národa bez rakouského rámce si nedokázal představit. Své konzervativní názory shrnul v publikaci Spása Rakouska (1862). Bojoval za zájmy Čechů, nebyl však nikdy nacionalistou a prosazoval spolupráci mezi Čechy i Němci, i když se právě za jeho života vztahy mezi oběma národnostmi prudce zhoršovaly.[10] Patřil do Strany konzervativního velkostatku, která podporovala české státoprávní aspirace, měla blízko k Národní (staročeské) straně, odmítala unifikaci a centralizaci rakouského státu a trvala na zachovávání historických zemských práv a státoprávní odlišnosti zemí koruny české. Aliance mezi česky cítící šlechtou a českými liberály měla pro obě strany své výhody, šlechtě zaručovala dynamičtější sociální základnu, liberálům dodávalo spojenectví s aristokraty vážnosti pro jejich argumenty ohledně českého státního práva.[11]
V roce 1870, kdy inicioval předseda vlády Alfred Potocki rozhovory s českou opozicí a kdy se očekávala možnost dohody a naplnění českých požadavků, byla aliance mezi Národní stranou a šlechtici obnovena a Harrach hostil ve svém paláci na přelomu března a dubna 1870 schůzky českých měšťanských a šlechtických politiků s cílem najít společný program.[12]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Jan_Harrach_Vilimek_1885.png/220px-Jan_Harrach_Vilimek_1885.png)
V roce 1870 jako poslanec za politické okresy jilemnický, vrchlabský a vysocký vstoupil do Českého zemského sněmu.[10] V roce 1871 rezignoval na mandát na sněmu (uváděno ovšem, že rezignoval coby zástupce kurie velkostatkářské).[13]
V prvních přímých volbách do Říšské rady roku 1873 získal i mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor), kde reprezentoval městskou kurii, obvod Litomyšl, Lanškroun, Polička atd. V souladu s tehdejší českou opoziční politikou pasivní rezistence ale mandát nepřevzal a do sněmovny se nedostavil, čímž byl jeho mandát i přes opakované zvolení prohlášen za zaniklý.[14]
V roce 1879 Eduard Taaffe, tehdy představitel konzervativního německorakouského tábora, inicioval jednání s českou opozicí (liberální i šlechtickou), na jejichž konci byl český vstup na Říšskou radu, zahájení aktivní politiky a přechod Čechů do provládního tábora. Ve volbách do Říšské rady roku 1879 byl Harrach zvolen za kurii venkovských obcí v Čechách (obvod Hradec Králové, Jaroměř atd.). Nyní mandát převzal a zapojil se do práce Národní (staročeské strany). Rezignaci oznámil na schůzi 4. prosince 1884.[14] Následně byl členem Panské sněmovny (jmenovaná horní komora Říšské rady).[8]
Po volbách v roce 1879 se na Říšské radě připojil k Českému klubu (jednotné parlamentní zastoupení, do kterého se sdružili staročeši, mladočeši, česká konzervativní šlechta a moravští národní poslanci).[15]
V roce 1890 se angažoval v jednání o česko-německém vyrovnání v Čechách (takzvané punktace), které ale čelilo ostré kritice od Národní strany svobodomyslné (mladočeské), následkem čehož se politické pozice konzervativních staročechů zhroutily a Harrach opustil aktivní politiku.[8] Rezignace na mandát v zemském sněmu byla oznámena na schůzi sněmu v prosinci 1893.[16] Znovu se sem ale vrátil již v zemských volbách roku 1895, nyní ovšem za kurii velkostatkářskou.[17]
Vztah ke Krkonoším a jilemnickému panství
[editovat | editovat zdroj]Když v roce 1860 převzal tehdy ještě mladý šlechtic správu jilemnického panství, věnoval pozornost především rozsáhlým lesům a zpracování dřeva. Lesní hospodářství za něj dosáhlo jednoho ze svých vrcholů. Na svém panství zavedl české úřadování, což bylo tenkrát ojedinělé opatření.[10]
Velkou pozornost věnoval zdokonalení západokrkonošských cest včetně turistických a dnešní Harrachova cesta vedoucí z Harrachova údolím Mumlavy k Labské boudě a do Špindlerova Mlýna - Bedřichova se stala první krkonošskou turistickou cestou značenou vedle německých i českými informacemi. Vědom si významu turistického ruchu, nechal postavit na Žalém roku 1890 dřevěnou restauraci a o dva roky později místo nevyhovující železné rozhledny kamennou věž. K hospodářskému a turistickému rozvoji západních Krkonoš dále přispěl svými zásluhami na vybudování železniční dráhy z Martinic do Rokytnice nad Jizerou. [18]
Vřelý a velmi osobní vztah měl také k centru svého krkonošského majetku - k Jilemnici. Rád zde pobýval, r. 1863 městu daroval kroniku a na úvod vlastní rukou mj. připsal: „...Konečně pak svědčiž kniha tato, co věrná pamětnice po věky také o upřímné lásce mé k slavnému městu Jilemnice, které milostivý Bůh stále žehnati ráčiž.“
V roce 1870 nechal opravit zdejší zámek, v polovině devadesátých let jej dal rozšířit, upravit do dnešní podoby a obklopit rozsáhlým parkem. Výrazně podporoval školy, místní odbor turistů, věnoval dříví na stavbu sokolovny aj.
Zasadil se také o to, že Jilemnice zůstala sídlem politického okresu. Město se mu podobně jako řada vesnic jilemnického panství (Horní Branná, Valteřice, Martinice a další) odvděčilo čestným občanstvím (1861) a dnes je zde po něm pojmenována jedna z hlavních historických ulic.[10]
Lyže v Krkonoších
[editovat | editovat zdroj]V roce 1892 navštívil Jan Nepomuk z Harrachu světovou výstavu v norském Oslu, kde ho v expozici sportovních potřeb napadlo, že lyže by mohly jeho lesním dělníkům usnadnit pohyb v zavátých horských lesích. Na jeho příkaz pak objednala lesní správa v Horní Branné jeden pár jasanových lyží z Norska a jeden pár bukových lyží z Vídně. Na tehdejší dobu byly velmi drahé, stály 11 zlatých. Podle dovezených vzorů pak vznikly první páry domácích lyží pro hraběcí lesní personál. Zřejmě však není pravdou, že by Jan z Harrachu přivezl do Krkonoš vůbec první lyže – ty se totiž začaly používat již několik let předtím, zásluhu na tom měl mj. Otto Vorwerg.[19] Ostatně první lyže na území Čech měl již v roce 1887 Josef Rössler-Ořovský, který téhož roku založil pražský ski-klub jako vůbec první lyžařský klub v Evropě mimo území Skandinávie.
V roce 1895 pak vznikl v Jilemnici Český krkonošský spolek Ski a o pár let později se uskutečnily první závody na lyžích.[20] Lyžařům i dalším turistům posloužila výletní restaurace na vrchu Kozinci nad Jilemnicí, kterou rovněž nechal vybudovat hrabě Jan.[10]
Smrt
[editovat | editovat zdroj]Hrabě Jan Nepomuk František z Harrachu zemřel ve věku 81 let a je pochován v rodinné hrobce v Horní Branné. V den jeho pohřbu přijel z Prahy zvláštní vlak s předními reprezentanty českého veřejného života. Pojizerské listy tehdy napsaly, že odešel šlechtic, který „byl z kruhu konzervativní aristokracie téměř jediným, jenž asi nejvíce přiblížil se citům našeho národa a při spravedlnosti své ujímal se v kruzích jemu přístupných dobrých práv našeho národa...“[10]
„Uvědomoval si, že komu je více dáno, tak by měl i více odevzdat. A to nejen po hmotné stránce, ale i duševně. Podporoval spoustu užitečných věcí,“ uvedl k osobnosti hraběte Harracha ředitel Krkonošského muzea Jan Luštinec.[21][22]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Poznámky
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Fakticky vykonával mandát až od roku 1879, předtím v rámci politiky pasivní rezistence mandát nepřebíral.
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Wer ist Wer. Dostupné online.
- ↑ Darryl Roger Lundy: The Peerage.
- ↑ LOBKOWICZ, František: Zlaté rouno v zemích českých (Zvláštní otisk ze zpravodaje Heraldika a genealogie), Praha, 1991; s. 271
- ↑ Rodina Jana Harracha in: Gothaischer Hofkalender: genealogisches Taschenbuch der fürstlichen Häuser, Gotha, 1929; s. 183–184 dostupné online
- ↑ Matriční záznam o sňatku Jana Nepomuka Františka z Harrachu s Marií Terezií z Thurn-Taxisu farnosti při kostele sv.Tomáše na Malé Straně v Praze
- ↑ Oficiální stránky obce Horní Branná. www.hbranna.cz [online]. [cit. 2013-01-07]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2013-11-10.
- ↑ KAREL, Jiří. Politik Jan Nepomuk a slavná národopisná výstava. Rýmařovský horizont. 2007-03-16, roč. IX, čís. 05/2007, s. 17. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-04-22. Archivováno 22. 4. 2016 na Wayback Machine.
- ↑ a b c d e f Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950. Bd. 2. Wien: [s.n.], 2003-2011. Dostupné online. ISBN 978-3-7001-3213-4. Kapitola Harrach, Johann Nepomuk Gf. von (1828-1909), Gutsbesitzer und Mäzen, s. 190. (německy)
- ↑ VOLF, Miloslav a Československé zemědělské muzeum (Praha, Česko). Významní členové a spolupracovníci Vlastenecko-hospodářské společnosti v království Českém: (k 200. jubileu založení VHS). Praha: Ústav vědeckotechnických informací, 1967. s. 49. Dostupné také z: https://ndk.cz/uuid/uuid:0e017f41-1c07-470c-8f27-e122417b81ac
- ↑ a b c d e f g h Jan Nepomuk hrabě Harrach na oficiálních stránkách obce Harrachov. www.harrachov.cz [online]. [cit. 2013-01-07]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2013-02-14.
- ↑ Urban, Otto: Česká společnost 1848-1918. Praha: Svoboda, 1982. S. 164. Dále jen: Česká společnost 1848-1918.
- ↑ Česká společnost 1848–1918. 242-243
- ↑ http://www.psp.cz/eknih/1870skc/2/stenprot/003schuz/s003002.htm
- ↑ a b Databáze stenografických protokolů a rejstříků Říšské rady z příslušných volebních období
- ↑ Salzburger Volksblatt, 21. 10. 1879, č. 126, s. 2.
- ↑ http://www.psp.cz/eknih/1889skc/5/stenprot/001schuz/s001004.htm
- ↑ NAVRÁTIL, Michal. Almanach sněmu království Českého 1895–1901. Praha: [s.n.], 1896. Dostupné online. S. 357.
- ↑ HARRACH Jan Nepomuk František 2.11.1828-12.12.1909 – Personal. biography.hiu.cas.cz [online]. [cit. 2023-10-24]. Dostupné online.
- ↑ Polednik, H.: Stolze Erinnerungen [Historie zimních sportů na území Sudet], Marktoberdorf 1971 - str. 287
- ↑ První lyže přivezl hrabě Harrach pro lesníky, ukazuje výstava v Jilemnici, iDNES.cz, 1. 1. 2011
- ↑ Osvícený hrabě Harrach má v jilemnickém zámku stálou expozici, iDNES.cz, 24. 7. 2011
- ↑ LUŠTINEC, Jan. Jan Nepomuk hrabě Harrach - ze života českého kavalíra. 1. vyd. Vrchlabí: Správa KRNAP, 2018. 240 s. ISBN 978-80-7535-086-2. S. 336.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Jan Nepomuk z Harrachu na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Jan Nepomuk z Harrachu
- Digitalizovaná díla Jana Nepomuka z Harrachu v Národní digitální knihovně.
- Soupis pražských domovských příslušníků 1830-1910, Harrach, Jan *1828 s rodinou
- Jan Nepomuk Harrach na webu rakouského parlamentu dostupné online
- Přehled majetku Jana Nepomuka Harracha in: PROCHÁZKA, Johann: Topographisch-statistischer Schematismus des Grossgrundbesitzes im Königreiche Böhmen; Praha, 1891; s. 217–220 dostupné online
- Harrachové
- Poslanci českého zemského sněmu
- Poslanci rakouské Říšské rady
- Členové Panské sněmovny
- Členové Strany konzervativního velkostatku
- Politici Rakouského císařství české národnosti
- Rakousko-uherští politici české národnosti
- Čeští tajní radové
- Císařští komoří
- Lidé Národního muzea
- Staročeši
- Čeští podnikatelé
- Účastníci Slovanského sjezdu
- Mecenáši
- Rytíři rakouského Řádu zlatého rouna
- Narození v roce 1828
- Narození 2. listopadu
- Narození ve Vídni
- Úmrtí v roce 1909
- Úmrtí 12. prosince
- Úmrtí ve Vídni
- Členové c. k. vlastenecko-hospodářské společnosti
- Pohřbení v Horní Branné