Vasyl Ovsienko: Porovnání verzí
m + 6 kategorií značka: HotCat |
m přidána Kategorie:Muži značka: HotCat |
||
Řádek 76: | Řádek 76: | ||
[[Kategorie:Narození v Žytomyrské oblasti]] |
[[Kategorie:Narození v Žytomyrské oblasti]] |
||
[[Kategorie:Úmrtí v Kyjevě]] |
[[Kategorie:Úmrtí v Kyjevě]] |
||
[[Kategorie:Muži]] |
Verze z 27. 3. 2024, 20:24
Vasyl Ovsienko | |
---|---|
![]() Vasyl Ovsienko (2019) | |
Narození | 8. dubna 1949 Stavky |
Úmrtí | 19. července 2023 (ve věku 74 let) Kyjev |
Povolání | filolog, politický vězeň, člen Ukrajinské Helsinské skupiny, historik disidentského hnutí na Ukrajině |
Ocenění | Řád za odvahu, Řád knížete Jaroslava Moudrého |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Vasyl Vasylovych Ovsienko (* 8. dubna 1949, Stavky, Žytomyrská oblast - 19. července 2023, Kyjev)[1] byl vydavatel samizdatu, člen Ukrajinské Helsinské skupiny, politický vězeň, filosof, publicista, historik disidentského hnutí na Ukrajině, koordinátor Charkivské skupiny pro ochranu občanských práv, která vznikla v rámci společnosti Memorial a od roku 2004 je součástí Ukrainian Helsinki Human Rights Union. Ovsienko natočil a přepsal 180 rozhovorů s bývalými politickými vězni a napsal 380 biografií do třísvazkového vydání encyklopedie disentu.[2]
Život
Vasyl Ovsienko se narodil 8. dubna 1949 v rolnické rodině ve vsi Stavky (roku 1924 přejmenované na Lenino) jako nejmladší z devíti sourozenců. Otec Vasyl (*1906) absolvoval jen dvě třídy základní školy, matka Frosyna (*1910), která byla potomkem zchudlé polské šlechty, byla inteligentní, ale bez vzdělání. Za velkého hladomoru 1933 zemřela třetina obyvatel Stavky.[3] Vasyl od mládí psal básně a některé publikoval v místních novinách Zarja Polesia.[4] V polovině 60. let se zde setkal s etnografem Vasilem Skuratovským, který ho seznámil s hnutím sovětských liberálních intelektuálů „Šedesátníci“. Po absolvování střední školy pracoval roku 1966 v místním kolchozu a od roku 1967 jako redaktor místních novin „Říjnový úsvit“ ve vesnici Narodiči.
V letech 1967-1972 studoval na Filologické fakultě Kyjevské státní univerzity, kde se seznámil se samizdatovými vydáními prací Vasyla Symonenka (mluvčího hnutí „Šedesátníků“). Během studií šířil kopie textu Ivana Dziuby Internacionalismus nebo rusifikace? i díla dalších disidentů, která mu předával učitel filosofie Vasyl Lisovy.[3] Rozmnožoval samizdat a spolu s Vasylem Lisovým a Yevhenem Proniukem vydával samizdatový časopis „Ukrajinský věstník“, jehož editorem byl Vjačeslav Čornovil.[5] Ovsienkovi se podařilo dokončit studia na Univerzitě, ale byl považován za nespolehlivého a při závěrečné zkoušce dostal z vědeckého komunismu trojku, což zmařilo možnost postgraduálního studia. Během svého dalšího působení jako učitel ukrajinštiny a literatury v obci Tašan (Chmelnyckoperejaslavský rajón) napsal článek «Добош і опришки, або Кінець шістдесятників» o konci generace „Šedesátníků“ a přechovával samizdat.[3]
Po nástupu Brežněva a zejména po potlačení pražského jara a invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa skončila liberalizace i na Ukrajině. Roku 1972 byl během stranické čistky odstraněn první tajemník Ústředního výboru Komunistické strany Ukrajiny Petro Šelest, považovaný za reformistu. Nahradil ho neostalinista a rusifikátor Volodymyr Ščerbitsky. Koncem roku 1971 se politbyro Komunistické strany Ukrajiny usneslo na zahájení kampaně proti samizdatu.[6] Vasyl Lisový a Yevhen Proniuk byli zatčeni roku 1972 a Ovsienko o rok později, 5. března 1973. Pod hrozbou umístění do psychiatrické léčebny prozradil jména lidí, kterým distribuoval samizdat.[3] Někteří byli vyslýcháni a propuštěni z místa na Univerzitě, jeho spolubydlící Mychayl Jakubovsky strávil 11 měsíců na psychiatrii.[4] Ovsienko byl odsouzen ke čtyřem letům v pracovním táboře. Během svého prvního věznění v Mordovii se zapojil do hladovek a stávek vězňů.
Z tábora byl propuštěn 9. února 1977 a do 5. března 1977 vězněn v Žitomyru.[3] V kolchozu ho zaměstnali jako výtvarníka. Po návratu k matce si vyrobil anténu k radiopřijímači, aby mohl poslouchat vysílání Radia Svoboda. Z něj se dozvěděl o založení Ukrajinské Helsinské skupiny a v březnu 1977 se zatím neoficiálně stal jejím členem.[7] Začal rozšiřovat samizdatové vydání poezie Vasyla Stuse. V lednu 1978 si podal žádost o vízum a možnost vystěhování, protože na Ukrajině nemohl pracovat jako učitel. Ovsienko byl pod dohledem KGB a když ho roku 1978 navštívila Oksana Meško a Olha Babyč (sestra vězněného antikomunisty Serhie Babyče),[8] byli všichni tři zatčeni.
Ovsienka obvinili z „bránění výkonu policie při zatýkání“ a byl odsouzen na tři roky vězení (za údajné utržení dvou knoflíků z policejní uniformy) aniž by soud připustil svědky. Zatčení bylo součástí preventivních opatření proti disidentům v souvislosti s chystanými letními Olympijskými hrami v Moskvě roku 1980.[9] Po odvolání strávil dva měsíce v žitomyrské věznici, ale odvolací soud rozsudek potvrdil. Trest si odpykal v nápravných zařízeních v Žitomyrské a Záporožské oblasti.
V červnu 1981, osm měsíců před propuštěním se ho KGB snažila přinutit, aby svědčil proti ukrajinským disidentům a když odmítl, byl obviněn z „antisovětské propagandy“ a odsouzen na 10 let v pracovních táborech s lehčím režimem a 5 let exilu. Roku 1981 byl ale označen za „obzvláště nebezpečného recidivistu“ a umístěn v táboře VS-389/36 u obce Kučino v Permské oblasti, který byl proslulý obzvláště tvrdými podmínkami. Ovsienko se dostal na svobodu až za perestrojky, dekretem Nejvyšího sovětu USSR z 12. srpna 1988.[10] Byl nejprve dopraven na ústředí KGB v Kyjevě a odtud propuštěn domů.
Život na svobodě
Tábor 36 byl uzavřen, ale Ovsienko se sem vrátil v následujícím roce, aby zajistil převoz Vasyla Stuse, Olexy Tycheho a Yury Litvina, kteří v táboře zemřeli.[4] Byl zvolen jako zástupce Ukrajinské Helsinské skupiny v Žitomyrské oblasti, ale nepodařilo se mu zřídit zde její lokální organizaci nebo stranickou buňku Lidového hnutí Ukrajiny Ruch. Roku 1988 se stal členem celostátního koordinačního výboru Ukrajinské Helsinské unie (UGS) a 16.7.1989 se stal předsedou její pobočky v Žitomyru. V dubnu 1990 se stal sekretářem Ukrajinské demokratické strany pro media. Byl rovněž viceprezidentem Ukrajinské komise „Helsinky 90“.[10]
17. listopadu 1990 se pokusil umístit kříže na hrob 359 ukrajinských vojáků, které postříleli bolševici roku 1921 a byl při tom zbit komunistickými aktivisty.[11] Až do ledna 1991 ležel v nemocnici.[3] V letech 1997-2001 byl vicepředsedou Ukrajinské křesťanskodemokratické strany. Od června 1998 byl koordinátorem Charkovské skupiny pro ochranu lidských práv, od roku 1989 členem Rady Muzea historie politických represí Perm-36 v Kučinu.[10]
Od roku 1999 organizoval expedice na Solovecké ostrovy. Roku 2014 byl jedním ze zakládajících členů neziskové organizace Solovecké bratrstvo, sdružujícího bývalé politické vězně z pracovních táborů na Soloveckých ostrovech.[12]
Ocenění
- 2000 Cena V. Stusa za žurnalismus
- 2003 Cena I. Ohienka za veřejnou činnost
- 2005 Řád Za zásluhy III. třídy
- 2006 Řád za odvahu 1. stupně
- 2009 Řád knížete Jaroslava Moudrého 5. stupně k 60. narozeninám
- 2006 the International Literary Prize of the Voskobiynyk Family Foundation in the genre of memoirs
Literární dílo (výběr)
- 1996 "Світло людей (People´s Light)" (eseje-memoáry o V Stusovi, O. Meško, Y. Lytvynovi, ad.), 2. edice ve 2 svazcích, Kharkiv human rights group; K.: Smoloskip 2005
- 2001 čtyřsvazkové vydání materiálů Ukrajinské Helsinské skupiny (s Y. Zacharovem)
- 2006 "International biographical dictionary of dissidents of the countries of Central and Eastern Europe and the former USSR. Volume 1. Ukraine" (1020 s., 208 jmen)
Reference
- ↑ Помер Василь Овсієнко: політв'язень, що все життя збирав докази репресій СРСР проти українських дисидентів, BBC News, 20.7.2023
- ↑ В’язень пам’яті: Місія Василя Овсієнка
- ↑ a b c d e f ДИСИДЕНТСЬКИЙ РУХ В УКРАЇНІ: Інтерв’ю, ОВСІЄНКО ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ
- ↑ a b c Kristina Safonova, ‘An especially dangerous criminal’ The story of Vasyl Ovsienko, who spent more than 13 years in Soviet prisons for using the Ukrainian language, Meduza, 2023
- ↑ Vakhtang Kipiani. "Ukrainian Herald from the Underground." - Ukrainian Pravda, August 21, 2002
- ↑ Heorhiy Kasyanov, Dissenters: Ukrainian intelligentsia in the resistance movement of the 1960s-80s., Kyiv, Lybid, 1995. P. 119, 121
- ↑ The Persecution of the Ukrainian Helsinki Group, Toronto 1980, pp. 38
- ↑ віртуальний музей, ДИСИДЕНТСЬКИЙ РУХ В УКРАЇНІ: BABYCH, Serhiy Oleksiyovych
- ↑ David Kowalewski, Cracking down on dissent, The Ukrainian Review 1989, pp. 11-17
- ↑ a b c віртуальний музей, ДИСИДЕНТСЬКИЙ РУХ В УКРАЇНІ: ОВСІЄНКО ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ
- ↑ V. Ovsienko, Bazaar tragedy. Kotovskyi and the Reds against Petlyurivtsi, HISTORICAL TRUTH, 18.11.2011
- ↑ International public association "Solovetsky Brotherhood"
Literatura
- Г.Касьянов. Незгодні: українська інтелігенція в русі опору 1960-1980-х років. / G. Kasyanov. Dissenting voices: the Ukrainian intelligentsia in the resistance movement of the 1960s to 1980s — Kyiv: Lybid, 1995.— pp. 165, 168, 173.
- А.Русначенко. Національно-визвольний рух в Україні. / A. Rusnachenko. The National Liberation Movement in Ukraine. – Kyiv: The O. Teliha Publishing house, 1998, pp. 212
- The Ukrainian Helsinki Group. On the twentieth anniversary of its creation. — Kyiv.: URP, 1996.— pp. 24-25.
Externí odkazy
- віртуальний музей, ДИСИДЕНТСЬКИЙ РУХ В УКРАЇНІ: ОВСІЄНКО ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ
- віртуальний музей, ДИСИДЕНТСЬКИЙ РУХ В УКРАЇНІ: ОВСІЄНКО ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ
- ДИСИДЕНТСЬКИЙ РУХ В УКРАЇНІ: Інтерв’ю, ОВСІЄНКО ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ
- Христина Коціра, В’язень пам’яті: Місія Василя Овсієнка
- The Persecution of the Ukrainian Helsinki Group, Toronto 1980, pp. 38-39
- Encyclopedia of Ukraine: Dissident movement
- Ukrajinská Helsinská skupina
- Ukrajinští disidenti
- Ukrajinští političtí vězni
- Ukrajinští aktivisté
- Nositelé Řádu za odvahu (Ukrajina)
- Nositelé Řádu knížete Jaroslava Moudrého V. třídy
- Vězni gulagů
- Narození v roce 1949
- Narození 8. dubna
- Úmrtí v roce 2023
- Úmrtí 19. července
- Narození v Žytomyrské oblasti
- Úmrtí v Kyjevě