SDL
Aquest article o secció no cita les fonts o necessita més referències per a la seva verificabilitat. |
SDL és un llenguatge d'especificació formal i visual normat per la ITU-T en l'estàndard Z.100, així com l'acrònim de Specification and Description Language. El llenguatge SDL està dissenyat per a l'especificació de sistemes complexos, interactius, orientats a esdeveniments, de temps real o que presentin un comportament paral·lel, i on mòduls o entitats independents es comuniquin per mitjà de senyals per efectuar la seva funció.
Història
modificaEl desenvolupament de SDL va començar el 1972, quan un grup d'estudi de 15 membres de la CCITT, representant a diversos sectors de l'enginyeria elèctrica ia diversos actors de la indústria, van començar a definir d'un llenguatge per especificar sistemes de telecomunicacions. La primera versió del llenguatge va ser llançada a 1976, seguit de noves versions a 1980, 1984, 1988, 1992 i 1996.
Model teòric
modificaUna especificació En SDL està formada dels següents elements:
- Estructura, la notació dedicada a l'estructura permet subdividir el problema en instàncies més simples, utilitzant l'enfocament de dalt a baix clàssic de l'enginyeria. Els elements que conformen l'estructura del sistema en ordre de generalitat i nivell d'abstracció són:
- Sistema: el sistema és l'ambient on es desenvolupa l'existència del producte i el producte mateix.
- Blocs.
- Processos: els processos són l'equivalent de màquines d'estat finit esteses, capaços de controlar el tret de les transicions amb guardes.
- Serveis: un servei és similar a un procés, però no té un espai privat de variables.
- Comunicació:
- Senyals
- Canals de comunicació
- Comportament (processos).
- Dades (tipus de dades abstractes).
- Relacions d'herència (especialització).