Al bell Danubi blau
Al bell Danubi blau (en alemany: An der schönen blauen Donau), op 314, és un vals compost per Johann Strauss II el 1867.
Títol original | An der schönen blauen Donau (de) ![]() |
---|---|
Forma musical | vals concertant ![]() |
Àudio | ![]() |
Tonalitat | re major ![]() |
Compositor | Johann Strauss II ![]() |
Creació | 1866 ![]() |
Gènere | vals concertant ![]() |
Estrena | |
Estrena | 15 febrer 1867 ![]() |
Escenari | Dianabad, Viena |
Estrena | 10 març 1867 ![]() |
Escenari | Volksgarten, Viena |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bf/Donauwalzer.jpg/220px-Donauwalzer.jpg)
Història
modificaEl febrer del 1867 Johann von Herbeck, director del Männergesangverein de Viena, va demanar a Strauss que li escrivís un vals per al seu cor. Herbeck feia molt de temps que estava amoïnat amb el repertori del cor masculí, que segons ell era mediocre i gris, per això desitjava un vals coral 'viu i alegre' per als carnavals d'aquell any. La lletra va escriure-la el poeta fix de la societat oral.
Strauss va començar a treballar-hi, i va acabar l'encàrrec amb rapidesa, un encàrrec que va esdevenir l'obra més famosa i popular dels seus quatre-cents valsos.
En aquella època regnava a Viena una atmosfera derrotista a conseqüència de la derrota d'Àustria contra Prússia a la guerra de les Set Setmanes el 1866.
El comissari de policia Josef Weyl, qui va ser encarregat de la lletra del vals, va aprofitar l'oportunitat per manifestar els seus sentiments polítics. Als components del cor no va agradar-los la lletra, i van protestar sorollosament quan van haver d'assajar la cançó. Llur indignació també es dirigia contra la música. Tanmateix, Herbeck i el patró de les arts, Nikolas Dumba, a qui estava dedicat el vals, varen aconseguir calmar-los i no ofendre Strauss.
El 13 de febrer de 1867 va estrenar-se el vals a la Sala Diana amb la batuta de Rudolf Weinburm. L'orquestra creada pels germans Josef i Eduard Strauss va acompanyar el cor. En acabar, Strauss va comentar amb el seu germà Josef:
« | Que el dimoni s'endugui aquest maleït vals. Només em sap greu per la coda, que vaig pensar que agradaria més. | » |
Però quan el mateix Strauss va dirigir personalment el vals (sense cor), a l'Exposició Universal de París, l'estiu d'aquell mateix any, l'èxit fou enorme, i ràpidament va començar a esdevenir popular.
De França va passar aviat a Anglaterra quan va ser convidat pel Príncep de Gal·les a dirigir-lo a sis concerts a la Royal Opera House.
Unes setmanes després va aparèixer pertot arreu un milió d'exemplars de la partitura impresa. Les planxes de coure que es feien servir aleshores per a la impressió musical només podien fer-se servir per a 10.000 exemplars, una quantitat excessiva per a les melodies més populars. Això no obstant, va caldre gravar cent planxes per a l'edició d'Al bell Danubi blau.
La lletra va traduir-se aviat al francès i a l'anglès amb diverses traduccions: la més famosa fou la traducció anglesa de Charles Dunn.
Avui dia, Al bell Danubi blau es considera una de les peces més populars de la música clàssica. Les connotacions sentimentals vieneses l'han fet convertir en el segon himne nacional austríac i és un dels bisos indiscutibles del Concert d'Any Nou de la Filharmònica de Viena. És molt tradicional també a l'Amèrica del Sud ballar aquest vals a les festes de casaments.
Lletra
modificaA l'esquerra el text original en alemany i a la dreta la traducció al català:
An der schönen blauen Donau Donau so blau, so schön und blau, Weit vom Schwarzwald her eilst Die Nixen auf dem Grund, Halt an deine Fluten bei Wien, |
Al bell Danubi blau Danubi tan blau, tan bell i blau, Lluny del Bosc Negre Les sirenes al fons, Mantingues les teves onades a Viena, |
Curiositats
modificaEl grup català La Trinca va fer-ne una versió titulada El Danubi és blau fent una paròdia dels rius de Catalunya.